ITER AD CHRISTIANAE RELIGIONIS DIVITIAS IN ITALIA QUAE AD FIDEM AMOREMQUE CHRISTI NOS PROMOVENT 24. června - 8. července 2016
PAROECIA SANCTI BENEDICTI PUSTIMER (CZ)
POUTNÍ VADEMECUM II.
ZACHARIÁŠOVO KANTIKUM
Lk 1, 68-79 Potom se říká následující kantikum z evangelia s příslušnou antifonou. Antifona k Zachariášovu kantiku je v liturgickém mezidobí pro každou neděli vlastní, pro všední dny je uvedena na příslušném místě v žaltáři. O slavnostech, svátcích a památkách svatých, pokud není vlastní, bere se ze společných textů; o památkách svatých se může vzít též z příslušného dne liturgické doby.
Mesiáš a jeho předchůdce
POCHVÁLEN BUĎ HOSPODIN, BŮH IZRAELE, * NEBOŤ NAVŠTÍVIL A VYKOUPIL SVŮJ LID. VZBUDIL NÁM MOCNÉHO SPASITELE * Z RODU SVÉHO SLUŽEBNÍKA DAVIDA, JAK SLÍBIL OD PRADÁVNA * ÚSTY SVÝCH SVATÝCH PROROKŮ; ZACHRÁNIL NÁS OD NEPŘÁTEL, * Z RUKOU VŠECH, KDO NÁS NENÁVIDÍ. SLITOVAL SE NAD NAŠIMI OTCI + ROZPOMENUL SE NA SVOU SVATOU SMLOUVU
*
NA PŘÍSAHU, KTEROU SE ZAVÁZAL NAŠEMU OTCI
ŽE NÁM DOPŘEJE,
+
ABRAHÁMOVI:
* ZBOŽNĚ A SPRAVEDLIVĚ SLOUŽILI PO VŠECHNY DNY SVÉHO ŽIVOTA.
ABYCHOM MU BEZE STRACHU A VYSVOBOZENI Z RUKOU NEPŘÁTEL
A TY, DÍTĚ, BUDEŠ PROROKEM NEJVYŠŠÍHO, * NEBOŤ PŮJDEŠ PŘED PÁNEM PŘIPRAVIT MU CESTU, DÁT JEHO LIDU POZNÁNÍ SPÁSY * V ODPUŠTĚNÍ HŘÍCHŮ
BOHA, * S KTEROU NÁS NAVŠTÍVIL TEN, KTERÝ VYCHÁZÍ Z VÝSOSTI, ABY ZAZÁŘIL TĚM, KDO ŽIJÍ V TEMNOTĚ A V STÍNU SMRTI, * A UVEDL NAŠE KROKY NA CESTU POKOJE.
Z MILOSRDNÉ LÁSKY NAŠEHO
SLÁVA OTCI I SYNU * I DUCHU SVATÉMU,
JAKO BYLA NA POČÁTKU, I NYNÍ I VŽDYCKY A NA VĚKY VĚKŮ.
Opakuje se antifona. 70
AMEN.
*
Procesí a poutě (úvaha Tomáše kardinála Špidlíka S.J., čestného občana Pustiměře)
Chrám představuje svět prosvícený světlem Ducha svatého. Tak máme prožívat svou přítomnost v něm. Ale chrámů je na světě mnoho. Vždycky měli křesťané pocit, že musí být nějak spojeny a že věřící v jednom musí nějak komunikovat s těmi druhými. Ve staré církvi si navzájem posílali eucharistický chléb. Ale je i jiná možnost. I jednotlivé rodiny tvoří každá svou jednotu. Přesto se však někdy navštěvují, zvláště při slavnostních příležitostech. Něco podobného se děje i v církvi tak, že lidé z jednoho chrámu navštíví chrám jiný. Dnes se to ponejvíc děje autobusovou výpravou. Ale stará tradice zná poutní procesí. Na Moravě byla tak folkloristická, že je např. Úprka rád zvěčňoval v malbách.
Navštěvovat posvátná místa a chrámy je způsob zbožnosti všech dob a všech národů. První Ježíšova slova jsou nám známá z vypravování o jeho první pouti do jeruzalémského chrámu (Lk 2,41 nn.). Císařovně Heleně připisuje tradice nalezení Svatého kříže při její pouti do Jeruzaléma r. 326. Od té doby se pouti do Svaté země staly všeobecným křesťanským zvykem. Ale stejně tradiční se staly i pouti do Říma k hrobům sv. Petra a Pavla a jiných mučedníků. Když křižáci přinesli mnohé památky z Palestiny domů, stavěly se pro ně kostely, a i ty se staly poutními svatyněmi. Pouť se stává význačným „místem“ modlitby, protože zahrnuje několik prvků, které jsou přirozenou podmínkou povznesení mysli k Bohu. Píše Dostojevský: „Dlouhá cesta vypadá jak něco bez konce; je to jako lidský sen, nostalgie nekonečna.“ Putování vždycky vyžaduje úsilí. Obětujeme tu vlastní síly a vlastní čas. Odměnou za tu oběť, za ten namáhavý pochod je vítězství nad časem. Doma jsem byli otroci každé pracovní hodiny a dokonce i každé volné chvilky. Na cestě se jakoby neustále díváme z okna ven. Doma jsme museli mít na mysli mnoho denních starostí. Na cestě na ně zapomeneme. Upřeme pozornost jenom do dálky, tam, kde se nějakým zvláštním způsobem zjevuje Bůh a jeho svatí, kde je země víc posvěcena než jinde. Není to tedy útěk ze země, ale víra, že svou 71
životní poutí zemi posvěcujeme, aby se celá stala jedním velkým chrámem, místem setkání Boha s lidmi. Na pouti se také setkáváme s neznámými lidmi. Ale jsou ta setkání jinačí než ta, ve kterých žijeme. Tu si jsou všichni rovni a všechny považujeme za přátele. Přišli sem z různých sociálních prostředí, ale tu nás ta různost nezajímá. Na pouti nejsou páni a podřízení, ale jenom spoluputující, pobratřili jsme se i s těmi, kterým bychom se jinde vyhnuli. Pamatuji si na jedno takové putování v Itálii. Nebylo dlouhé, ale přesto bylo potřeba si na chvilku odpočinout a trochu pojíst z toho, co si každý vzal do kabelky. Já jsem si nevzal nic, protože jsem s tím putováním nepočítal. Ale vedoucí průvodu se mně jenom smál, že nemám dost víry a že mne tedy musí přesvědčit jen zázrak. Ukázal na lesík před námi a slíbil mně, že se tam stane zázračné rozmnožení chlebů. Jak se to pak přihodilo? Sotva jsme se tam octli, jedna paní rozprostřela na zem bílé prostěradlo a poutníci tam na hromadu nakladli, co kdo měl. Pak si každý z té kopy vybral, co mu bylo po chuti, a všichni měli dostatek, zbyla ještě hromádka pro mravenečky. Prý je to jediný způsob, aby měl každý dost. Když si jí každý jenom ze svého, vždycky mnohým něco chybí. Zde nechybělo nikomu nic. Není to pěkný obraz toho, jak by měli lidé navzájem žít i doma? Šlo by to těžko, ale je to lehké na pouti. Měli bychom tedy i doma zkusit chápat svůj život jako pouť. Uveďme si hned okolnost, ve které se to má hned aplikovat. Dva mladí lidé stojí před oltářem jako ženich a nevěsta a chtějí tu před Boží tváří slíbit vzájemnou věrnost po dobu celé své životní pouti. Ať se přihodí cokoli, my se budeme držet za ruce, i kdyby pršelo a hrom bil. Ale prozatím hrom nebije. Svítí slunce velkých nadějí. Vydáme se tedy na svatební cestu. Je to slibný začátek budoucí poutí? Není. Je to výlet. Všecko je připravené, aby to dobře vyšlo a pak se snoubenci rádi vrátí domů. Začne tedy životní pouť zde? Ne příliš. Nechce se jít do neznáma s důvěrou v Boha. Jde o to, abychom si všecko pevně zajistili, aby to všechno vyšlo tak, jak jsme si to představovali. Bohužel to není nikdy tak úplně. Příjmy z práce sotva vystačí, byt jsme si přáli lepší atd. atd. Ale nejhorší je, že ani on, manžel není takový, jak ho chtěla mít manželka. A manžel? Zklamaný realitou své vlastní družky, se začíná rozhlížet kamsi jinam. Ne kamsi do dálky, ale pomýšlí na změnění spolupoutnice. To by se na pouti nepřihodilo, ale může se tak stát při výletu. Je tedy tak velký rozdíl mezi poutí a výletem? Je. Pouť směřuje k něčemu svatému, ke svatyni, na výlet se chodí jen pro chvilkovou zábavu. Křesťanské manželství je pouť. Začíná v kostele a má končit ve svatyni rodiny, u stolu, kde je všechno společné a kde přisednou radostně ti, které Bůh pošle jako nerozlučné společníky, tj. děti. Všichni si pak přejí, aby jejich vzájemné putování ani smrt nekončila předčasně. Takový je happy end, šťastný konec každého dobrého vyprávění. Ale jako pouť se musí chápat i každé životní povolání. Bůh je určuje už od narození, v dětství se zjevuje malými náznaky, předtuchami. Přesto se však stále kráčí do neznáma, budoucnost je kdesi za horami. Ale kdo zaměřil svůj život ke svatyni, má naději nejenom, že ji najde, ale že i nějaký nový kostel či kostelík postaví, anebo, jak píše Wolker, aby tu jeho prací stála „alespoň hospoda u silnice pro ušlé poutníky i pro poutnice“; řečeno obrazně, abychom měli zadostiučinění, že jsme pomohli druhým dojít tam, kam jsme chtěli dojít my sami. Křesťanský život je opravdu společná pouť. Zastavujme se jenom tam, kde je rozložena bílé prostěradlo k rozmnožení chlebů. Svátostným obrazem toho je eucharistický oltář, chléb z nebe, mana na pouti do zaslíbené země. 72
27. červen 2016 Pondělí 13. týdne v mezidobí 1. týden žaltáře
VEČERNÍ CHVÁLY V. Bože, shlédni a pomoz. R. Pane, pospěš mi pomáhat. Sláva Otci i Synu i Duchu Svatému, jako byla na počátku i nyní i vždycky a na věky věků. Amen. Aleluja. HYMNUS Když, Tvůrce nebes nezměrný, jsi dělil vodní prameny, by neslily se v mocnou hráz, oblohu vodám zbudovals. Dals místo proudům nebeským a břehy tokům pozemským, by voda oheň chladila a souši nerozrušila. Přesvatý, vlej nám do útrob bohatý milostí svých proud! Ať nesvede nás novou lstí starý blud ve své otroctví. Ať víra najde jas a s ní se naše nitro rozjasní, ať vyhne se všem nástrahám a neupadne v žádný klam. To splň nám dobrý Otče náš, i ty, jenž rovné božství máš, i Duchu, který těšíš nás a vládneš, Bože, v každý čas. Amen. PSALMODIE Ant. 1 Oči Páně hledí dolů na všechny potřebné. Žalm 10 (11) Spravedlivý důvěřuje v Boha Blahoslavení, kdo lační a žízní po spravedlnosti, neboť oni budou nasyceni. (Mt 5, 6) 73
1
K Pánu se utíkám! Jak smíte říkat: * „Raději do hor uleť jako pták. –
2
Hle, hříšníci už napínají luky, † už přikládají na tětivu šíp, * střílejí ve tmě proti poctivým. Jestliže základy jsou otřeseny, * co spravedlivý tady dokáže?“ –
3
4
5
6
7
Pán však, ten sídlí ve svém svatém chrámě, * jeho trůn je na nebesích, jeho oči hledí dolů, * jeho zrak nás lidi zkoumá. Pán zkouší bezbožné i spravedlivé: † Kdo lne k násilí a křivdě, * toho z duše nenávidí. Ať na hříšné dští uhlíky a síru, * žhavý vítr jim dá v úděl! – Protože Pán je vskutku spravedlivý, † rád má spravedlivé skutky, * zbožní spatří jeho tvář.
Sláva Otci i Synu * i Duchu Svatému, jako byla na počátku i nyní i vždycky * a na věky věků. Amen. Ant. 1 Oči Páně hledí dolů na všechny potřebné. Ant. 2 Blahoslavení čistého srdce, neboť oni budou vidět Boha. Žalm 14 (15) Kdo je hoden objevit se před Bohem? Přistoupili jste k hoře Siónu a k městu živého Boha. (Srov. Žid 12, 22) 1
Kdo, Pane, smí v tvém stánku dlít, * přebývat na tvé svaté hoře?
2
Kdo životem jde bez poskvrn, * je řádný, upřímného srdce, kdo neukřivdí jazykem, † bližnímu svému neuškodí, * souseda svého nehanobí, –
3
4 5
kdo bohaprázdným pohrdá, * zato si váží bohabojných, kdo, i když ztrácí, drží slib: * svých peněz neužívá k lichvě a proti zájmům nevinného †
74
ničím se nedá podplatit. * Kdo žije tak, je provždy pevný. Sláva Otci i Synu * i Duchu Svatému, jako byla na počátku i nyní i vždycky * a na věky věků. Amen. Ant. 2 Blahoslavení čistého srdce, neboť oni budou vidět Boha. Ant. 3 Ve svém Synu si nás Bůh vyvolil a přijal za své syny. Kantikum Bůh Spasitel Ef 1, 3-10 3
Buď pochválen Bůh a Otec našeho Pána Ježíše Krista, * on nás z nebe zahrnul všemi možnými duchovními dary, –
4
vždyť v něm si nás vyvolil ještě před stvořením světa, † abychom byli svatí a neposkvrnění * před ním v lásce. –
5
Podle svého svobodného rozhodnutí nás předurčil, † abychom skrze Ježíše Krista * byli přijati za jeho syny, –
6
ke chvále jeho božsky vznešené dobrotivosti, * kterou nám projevil svou lásku ve svém milovaném Synovi: –
7
v něm máme vykoupení skrze jeho krev, * odpuštění hříchů. –
8
Podle bohatství své milosti, † kterou nám tak štědře projevil * s veškerou moudrostí a rozumností, –
9
podle svého úradku * seznámil nás s tajemstvím své vůle, –
10
že si totiž předsevzal, * až přijde plnost času, obnovit v Kristu všechno, * co je na nebi a na zemi.
Sláva Otci i Synu * i Duchu Svatému, jako byla na počátku i nyní i vždycky * a na věky věků. Amen. Ant. 3 Ve svém Synu si nás Bůh vyvolil a přijal za své syny. 75
KRÁTKÉ ČTENÍ Kol 1, 9b-12a Nepřestáváme se za vás modlit a prosit Boha, abyste dobře poznali jeho vůli a aby se vám dostalo všestranné moudrosti a duchovního pochopení. Tak povedete život hodný Pána a budete se mu ve všem líbit: ponesete plody všech možných dobrých skutků a porostete v poznávání Boha. Jeho božská moc vám dá všestrannou sílu, abyste všechny zkoušky trpělivě vydrželi. KRÁTKÉ RESPONSORIUM V. Uzdrav mě, Pane, * zhřešil jsem před tebou. R. Uzdrav mě, Pane, * zhřešil jsem před tebou. V. Volám k tobě, Pane, smiluj se nade mnou. R. Zhřešil jsem před tebou. V. Sláva Otci i Synu * i Duchu Svatému. R. Uzdrav mě, Pane, * zhřešil jsem před tebou. KANTIKUM PANNY MARIE Ant. ke Kantiku Panny Marie Velebí má duše Pána, že shlédl na svou nepatrnou služebnici. PROSBY Bůh uzavřel věčnou smlouvu se svým lidem a nepřestal mu prokazovat dobrodiní. Děkujme mu proto a s důvěrou ho prosme: BOŽE, PROKAZUJ DOBRODINÍ SVÉMU LIDU. Bože, dej spásu svému lidu — a požehnej svému dědictví. Shromáždi v jedno ty, kdo nosí jméno křesťan, — aby svět uvěřil v Krista, kterého jsi poslal. Zahrň svou milostí všechny naše přátele a známé — a dej, ať šíří slávu Kristovu. Projev svou lásku umírajícím, — dej, ať jejich oči uvidí tvou spásu. Jednej se zemřelými milosrdně, — přidruž je k těm, kdo odpočívají v Kristu. Otče náš, ... MODLITBA Bože, shlédni na společnou modlitbu své Církve a přijmi tuto naši službu, jako jsi přijal ochotnou spolupráci Panny Marie na díle našeho vykoupení. Prosíme o to skrze tvého Syna Ježíše Krista, našeho Pána, neboť on s tebou v jednotě Ducha Svatého žije a kraluje po všechny věky věků.
76
Úterý, 28. červen 2016 Sv. Ireneje, biskupa a mučedníka, památka Narodil se kolem roku 130 ve Smyrně a byl žákem sv. biskupa Polykarpa. Později (177) se staral jako kněz o maloasijské křesťany, kteří se usadili v jižní Galii, aby udržovali obchod mezi Východem a Západem. Zakrátko se stal biskupem v Lyonu a bránil křesťanskou víru proti gnostikům. Ve svém hlavním spisu "Proti bludným naukám" hájil oprávněnost církevní tradice a hierarchie. Velmi též přispěl k usmíření sporu o den slavení velikonoc. Na jeho prosby kolem roku 190 odvolal papež Viktor I. tresty, které předtím vyhlásil proti asijským církevním obcím slavícím (až do 3. století) Zmrtvýchvstání Páně přímo v den prvního jarního úplňku. Zemřel kolem roku 200 pravděpodobně mučednickou smrtí.
RANNÍ CHVÁLY V. Bože, shlédni a pomoz. R. Pane, pospěš mi pomáhat. Sláva Otci i Synu i Duchu Svatému, jako byla na počátku i nyní i vždycky a na věky věků. Amen. Aleluja. HYMNUS Za Synem Božím jediným šels, mučedníku, chtěje s ním nad nepřáteli zvítězit, vítězstvím nebe vydobýt. Přimluv se za nás, ubohé, omyj nás z viny přemnohé, moru zla přítrž učiň včas, před nudou žití ochraň nás. Když bylo sňato z tebe jho to těla tvého svatého, nás láskou k Synu Otcovu zbav těžkých světa okovů. Čest Otci spolu se Synem i s Duchem Utěšitelem za to, že věnčí hlavu tvou zářivou slávy korunou. Amen. PSALMODIE Ant. 1 Ten, kdo má čisté ruce i srdce, vystoupí na horu Páně. Pokud se následující žalm použil na invitatorium, použije se žalm 94(95). 77
Žalm 23 (24) Pán vstupuje do své svatyně Kristu se při jeho nanebevstoupení otevřely brány nebe (Sv. Irenej) 1 2
3 4 5 6
7
8
Pánu zem patří se vším, co nese, * jeho je svět i vše, co v něm žije. Sám jej založil nad oceány, * upevnil nad tekoucími proudy. – Kdo smí vstoupit na horu Páně, * stanout na jeho svatém místě? Ten, kdo má čisté ruce i srdce, * neklame, nepřísahá křivě. Dostane od Pána požehnání, * u Boha Zachránce nalezne pomoc. To je rod těch, kdo hledají Pána, * hledají tvář Boha Jákobova. – Zvyšte se ještě, vy brány, † zvětšte se, pradávné vjezdy, * pro příchod slavného krále! „Kdo je ten král tak slavný?“ † Pán, jenž je silný a mocný, * Pán, který mocný je v boji. –
9
Zvyšte se ještě, vy brány, † zvětšte se, pradávné vjezdy, * pro příchod slavného krále! 10 „Kdo je ten král tak slavný?“ † On, Pán zástupů věčných, * On, král věčné slávy! Sláva Otci i Synu * i Duchu Svatému, jako byla na počátku i nyní i vždycky * a na věky věků. Amen. Ant. 1 Ten, kdo má čisté ruce i srdce, vystoupí na horu Páně. Ant. 2 Krále věků oslavujte svými skutky. Kantikum Bůh trestá i zachraňuje Tob 13, 2-8 Buď veleben Bůh a Otec našeho Pána Ježíše Krista! Protože je tak nesmírně milosrdný, znovu nás zrodil. (1 Petr 1, 3) 2
Buď veleben Bůh, jenž žije navěky, † neboť jeho kralování trvá po všechny věky! * Neboť on trestá a zase odpouští, svádí do hlubin podsvětí †
78
a opět vyvádí z velké záhuby: * jeho ruce nikdo neunikne. – 3 4
5
6
Oslavujte ho před tváří národů, synové Izraele! † Neboť vás rozptýlil mezi ně, * a právě tam vám ukázal svou velikost. Vyvyšujte ho před tváří všech živých, † on je náš Pán a on je náš Otec * a je Bůh pro všechny věky! – Trestá-li vás za vaše nepravosti, * smiluje se nad vámi všemi, shromáždí vás ze všech národů, * kam jste byli rozptýleni. Vrátíte-li se k němu † z hloubi srdce a z celé své duše, * abyste před ním jednali v pravdě, pak se on vrátí k vám * a už před vámi neukryje svou tvář. – Pohleďte tedy, jak s vámi naložil, * vzdejte mu hlasitě dík. Velebte Pána spravedlnosti * a vyvyšujte Krále věků. – Já sám ho oslavuji v zemi svého vyhnanství, * hlásám jeho sílu a jeho velikost hříšnému lidu. Hříšníci, vraťte se k němu; † konejte před ním spravedlnost; * snad vám bude přát a prokáže vám milosrdenství! –
7 8
Já sám vyvyšuji Boha a má duše se raduje v Králi nebe. * Má duše se raduje po všechny dny svého života. Jeho velikost buď stále na všech rtech * a ať ho oslavují v Jeruzalémě.
Sláva Otci i Synu * i Duchu Svatému, jako byla na počátku i nyní i vždycky * a na věky věků. Amen. Ant. 2 Krále věků oslavujte svými skutky. Ant. 3 Zbožným sluší vroucí chvalozpěv. Žalm 32 (33) Chvála Boží prozřetelnosti Všechno povstalo skrze Slovo. (Jan 1, 3) 1
Jásejte vstříc Pánu, spravedliví, * zbožným sluší vroucí chvalozpěv. 79
2 3
4 5 6 7
Oslavujte Pána při citeře, * rozezvučte harfu mnoha strun! Zazpívejte Pánu novou píseň, * doprovoďte jásot zvučnou hrou! – Neboť pravdivé je slovo Páně, * spolehlivé vše, co činí on. Spravedlnost, právo vždy má v lásce, * milost Páně naplňuje zem. Slovem Páně stvořeno je nebe, * zástup nebes dechem jeho úst. Vody moří jako v měchu jímá, * v hojné zásobě má pravodstvo. –
8
Pánu ať se koří celá země, * tvorstvo světa ať se před ním chví! 9 Vždyť co řekne Pán, se ihned stane, * co on poručí, to rázem jest. 10 Plány pohanů Pán rozmetává, * maří, co si smyslí národy. 11 Na věky však trvá vůle Páně, * z rodu na rod jeho záměry. – 12 13 14 15
16 17 18 19
20 21 22
Šťastný národ, jemuž Pán je Bohem, * lid, jejž on si za svůj vyvolil! Pán k nám shlíží z vysoka svých nebes, * všechny lidské syny obzírá. Bedlivě se dívá z míst, kde sídlí, * na všechny, kdo obývají zem: protože on sám jim srdce stvořil, * nyní jejich skutky sleduje. – Nepomůže králi množství vojska, * nezachrání síla hrdinu, nezvítězí koně s vozatajstvem, * všechna jejich síla nestačí. Pán je s těmi, kdo ho uctívají, * kdo jen v jeho milost doufají, že uchrání jejich duše smrti, * že je v hladomoru zachová. – Naše duše hledí jenom k Pánu, * vždyť on je náš pomocník a štít. Z něho raduje se naše srdce, * v jeho svaté jméno doufáme. S námi, Pane, buď tvé slitování, * jako ty jsi naše naděje!
Sláva Otci i Synu * i Duchu Svatému, 80
jako byla na počátku i nyní i vždycky * a na věky věků. Amen. Ant. 3 Zbožným sluší vroucí chvalozpěv. KRÁTKÉ ČTENÍ
2 Kor 1, 3-5 Buď veleben Bůh, Otec našeho Pána Ježíše Krista, Otec milosrdenství a Bůh veškeré útěchy. On nás těší ve všech našich souženích, abychom pak mohli těšit druhé v jakémkoli soužení tou útěchou, jakou Bůh potěšuje nás. Jako se na nás ze všech stran valí Kristovo utrpení, tak se nám také skrze Krista dostává všestranné útěchy. KRÁTKÉ RESPONSORIUM V. Pán je má síla, * on je má statečnost. R. Pán je má síla, * on je má statečnost. V. On se také stal mou záchranou. R. On je má statečnost. V. Sláva Otci i Synu * i Duchu Svatému. R. Pán je má síla, * on je má statečnost. ZACHARIÁŠOVO KANTIKUM Ant. k Zachariášovu kantiku Irenej, věren svému jménu, po celý život usilovně pracoval o pokoj a jednotu církevních obcí. PROSBY Náš Spasitel Ježíš Kristus přišel, aby vydal svědectví pravdě. Oslavujme ho ve společenství s mučedníky, zabitými pro Boží slovo, a volejme: PANE, TEBE CHVÁLÍ ZÁSTUP MUČEDNÍKŮ. Pro své mučedníky, kteří ti věrně vydávali svědectví a raději podstoupili smrt, než aby se ti zpronevěřili, — dej nám, Pane, pravou svobodu ducha. Pro své mučedníky, kteří vyznali víru až k prolití krve, — dej nám, Pane, pevnou a neporušenou víru. Pro své mučedníky, kteří na sebe vzali kříž a následovali tě, — dej nám, Pane, statečně snášet útrapy života. Pro své mučedníky, kteří vyprali své šaty v tvé krvi a vítězně překonali všechny nástrahy světa, — dej nám, Pane, zvítězit nad každým pokušením. Otče náš, ... MODLITBA Bože, tys dal svatému biskupu Irenejovi schopnost úspěšně upevňovat pravou nauku a pokoj v Církvi; na jeho přímluvu upevňuj i nás ve víře a lásce, abychom usilovali o svornost a jednotu. Skrze tvého Syna Ježíše Krista, našeho Pána, neboť on s tebou v jednotě Ducha Svatého žije a kraluje po všechny věky věků.
81
ITER AD CHRISTIANAE RELIGIONIS DIVITIAS IN ITALIA QUAE AD FIDEM AMOREMQUE CHRISTI NOS PROMOVENT 24. června - 8. července 2016 „Qui grandi Sommi Pontefici, tra quali molti santi e beati, fino ai nostri giorni, hanno celebrato la Messa e confermato nella fede i fratelli; qui si sono celebrati avvenimenti storici epocali, qui sono stati battezati e cresimati innumerevoli schiere di fanciulli e di giovani; qui hanno voluto avere estremo riposo celebri figure di tutti i tempi...“ (z homílie J. E.
Eucharistie u hrobu sv. Petra v kryptách vatikánské baziliky, 9.6.2007
Giovanni kardinála Coppy, čestného občana Drysic, pronesené v bazilice svatého Petra v Římě při mši svaté u příležitosti výročí jejího posvěcení, 18. listopadu 2004)
„Tady, velcí papežové, mezi nimiž je mnoho svatých a blahoslavených, slavili mši svatou a utvrzovali bratry ve víře; tady se slavily epochální historické události, jakými byly dva vatikánské koncily; tady přijaly křest a biřmování nesčetné zástupy dětí a mladých; tady si přáli věčně spočinout nejslavnější postavy všech dob v očekávání svého vzkříšení; tady se modlili, plakali a nacházeli odpuštění poutníci, co po staletí přicházeli k hrobu svatého Petra...!“
Těmito slovy kardinála Coppy, - jehož římská rezidence se nacházela ve stínu kopule svatopetrské baziliky, - zahajuji přípravu nadcházející pouti, která nás v Jubilejním roce Milosrdenství zavede k hrobům apoštolů, kam se po staletí ubíraly a dodnes ubírají generace poutníků, turistů a badatelů, vedeny motivy, které nejsou pouze „estetické“, ale mají rozměr vnitřní zkušenosti víry a modlitby spojené s kontemplací „krásy“, jejímž světovým symbolem je právě Řím. Nejobdivovanějším a nejnavštěvovanějším památkám věčného města vévodí vatikánská bazilika, zbudovaná nad hrobem sv. Petra, knížete apoštolů, jenž se svatým Pavlem položil základy Římské církve. „O Roma nobilis, orbis et domina/cunctarum urbium excellentissima, pěli středověcí římští poutníci, prožívající tak už předem radost, že se budou moci zastavit v modlitbě u hrobů apoštolů Petra a Pavla, díky jejichž krvi prolité pro Krista, „se Řím skví nad veškerou krásou světa“ (excellis omnem mundi pulchritudinem). Proto, jak řekl Pius XII. skupině německých poutníků, 1. ledna 1952: „zůstane bazilika svatého Petra povždy vrcholným bodem návštěvy Říma. Je obrazem věčného náboženského Říma, křesťanské 82
víry, katolické Církve, její vůle nést do celého světa Kristovu pravdu a milost, své vědomí, že je nad časem a překoná všechny doby“. Mezi mnoha osobnostmi, které navštívily tuto“ohromnou a ohromující továrnu“ sv. Petra, jak ji označil Vasari ve své knize Životy, když je právem zařadil mezi „divy světa“, lze uvést svědectví francouzské spisovatelky madame de Staël (1807): „Tento chrám je obrazem Nekonečného: bezmezné jsou tu pocity, jež probouzí, ideje, na něž odkazuje, nekonečná řada let, co připomíná, pro minulost i budoucnost. Vstoupíte-li z jejího objetí, jako byste z myšlení nebes přecházeli k pozemským zájmům, a z věčnosti náboženství k pomíjivému vanutí času“. „Řada let“ stávající baziliky svatého Petra dosáhla právě v roce 2006 půl milénia od chvíle, kdy 18. dubna 1506, papež Julius II., della Rovere, položil základní kámen nové stavby (na místě dnešního pilíře sv. Veroniky). Současně se pokračovalo v rozboru staré baziliky, vybudované císařem Konstantinem nad hrobem sv. Petra v první polovině IV. století, která hrozila zřícením, a s jejíž demolicí se začalo už za pontifikátů Mikuláše V. a Sixta IV. Starobylou baziliku, s jejíž stavbou se začalo v roce 315, tedy krátce poté, co sám císař udělil Milánským ediktem v roce 313 křesťanskému kultu svobodu, posvětil 18. listopadu 326 papež Silvestr I., a dokončena byla v roce 349. Uchvacovala svou velkolepostí – měla pět lodí rozdělených lesem 88 mramorových sloupů, co do výšky srovnatelných s dnešními, před nimiž stálo rozlehlé átrium s čtveřicí podloubí, v jehož středu stál cantharus (nádrž na omývání), do níž s ohromné bronzové šišky, nyní v Cortile della Pigna (obr.), teklo velké množství vody pro poutníky. Práce na nové bazilice trvaly více než 150 let, tolik si jich totiž vyžádalo uskutečnění projektu ve tvaru latinského kříže s jeho loďmi a bočními kaplemi, vztyčení obelisku na náměstí, bronzového baldachýnu a oltáře katedry, sochy, fresky, mozaiky a štuky, až po kolonádu. Zatímco staveniště Továrny sv. Petra bylo ještě v plném proudu, 18. listopadu 1626 – u příležitosti 1300. výročí posvěcení starobylého chrámu – byl papežem Urbanem VIII. posvěcen i nový chrám. Na tomto nesmírném a často vzrušeném staveništi tvořili vrcholní géniové rozmanitých odvětví umění italské renesance a baroka: Leon Battista Alberti, Bramante, Raffaello, Giuliano a Antonio da Sangallo, Michelangelo Buonarroti, Jacopo Barozzi řečený „il Vignola“, Giacomo della Porta, Carlo Maderno, Domenicu Fontana, Gianlorenzo Bernini a Francesco Borromini. Především Berninimu -„singularis in singulis, in omnibus unicum“ (mezi všemi a ve všem jedinečný) - jak hlásá medaile, kterou nechal k jeho poctě razit Ludvík XIV. -, spolu s Michelangelem vděčíme za vnímání nádhery a úžasu, jenž jímá každého, kdo překračuje práh dnešní svatopetrské baziliky. Díky těmto géniům, zakotveným ve víře v Krista a úctě k Církvi, zůstává bazilika svatého Petra nejvelkolepějším architektonickým svědectvím světa, v němž jako by docházelo k mystickému setkání času a věčnosti, aby každý tvor mohl při vzpomínce na svatého Petra vzdávat chválu a dík svému Tvůrci. Úchvatné dějiny a mimořádné bohatství vrcholných uměleckých děl činí tuto baziliku „nejslavnějším chrámem světa“. 83
Hrob sv. Petra „Podstatnou je následující otázka: byl skutečně nalezen hrob sv. Petra? Na tuto otázku dávají závěrečné práce a studie jasnou odpověď: ANO. Hrob knížete apoštolů byl nalezen. Druhá otázka, vyplývající z předchozí, se týká ostatků světce. Byly nalezeny? Na okraji hrobu byly nalezeny lidské kosti, o nichž však nelze s jistotou říci, zda jsou to tělesné ostatky apoštola. To však nechává nedotčenou historickou skutečnost hrobu. Gigantická kupole se vypíná přesně nad hrobem prvního římského biskupa, prvního papeže; prostý hrob, nad nímž však úcta následujících staletí dala vyrůst největšímu chrámu křesťanství“.
Těmito slovy, pronesenými na závěr Svatého roku 1950, papež Pius XII. oznámil světu úspěšné výsledky průzkumné kampaně, která trvala celé předchozí desetiletí. Dějiny znovu nalezení hrobu sv. Petra začaly v roce 1939, kdy po zvolení Pia XII. byly ve vatikánských kryptách zahájeny práce na umístění hrobu jeho předchůdce Pia XI. Už první vykopávky vynesly na světlo některé archeologicky významné prvky, které vedly papeže Pia XII. aby dal podnět k průzkumu: následně byla odhalena skutečná nekropole, která se s jistotou používala až do IV. století po Kristu, kdy císař Konstantin položil základy baziliky sv. Petra. Nejvýznamnější částí této nekropole je malý prostor označený „pole P“. Přesně na vertikále, nacházíme pod hlavním oltářem současné baziliky prostý hrob sv. Petra. Všechny následující průzkumy tento prostý hrob nechaly nedotčený, ba usilovaly o jeho uchování. Z vykopávek je zřejmé, že když se kolem roku 160 začala na území Vatikánu množit náhrobní mauzolea, byl prostor kolem hrobu sv. Petra obehnán zdí, která byla červeně zbarvena (proto ji archeologové, kteří ji objevili, nazvali „muro rosso“, červená zeď). Tato zeď byla ovšem postavena tak, že vytvářela malou niku, která chránila hrob. Jen pro přesnost, nad místem hrobu byl vybudován malý výklenek se dvěma sloupy, aby se tím hrob ještě více zvýraznil. Nejstarší literární svědectví o pohřbení sv. Petra ve Vatikáně přináší Církevní dějiny (Hist. eccl. II., 25,5-7) teologa a historika Eusebia z Cézareje, jenž oslavoval císaře Konstantina, a protože psal v Cézareji přímořské, římské provincii, která se tehdy nazývala Palestina, mohl právě v Cézareji využívat knihovny, kterou založil Origenes. Eusebius přináší cenné svědectví vzdělaného římského presbytera jménem Gaius, který žil v Římě za časů biskupa Zefirina“ (tzn. v letech 198-218). Tento kolem roku 200 polemizoval s montanistickým heretikem Proklem, který se pyšnil hrobem apoštola Filipa v Hierapoli ve Frýgii (dnešní Turecko). Gaius, který hájil věrohodnost apoštolské tradice římských křesťanů, mu odpovídá: „Mohu ti ukázat ´trofeje´ apoštolů. Půjdeš-li do Vatikánu či po Ostijské cestě, najdeš tam ´trofeje´ zakladatelů Církve“. Výklenek, který archeologové nalezly, dostal na základě tohoto svědectví název „Gájova trofej“: trofej (z řeckého tropaion), připomíná vítězství, totiž poslední vítězství nad smrtí skrze mučednictví, čímž se říká, že hroby apoštolů jsou rovněž a především pomníky vítězství. Pro nás toto Gájovo svědectví dokazuje, že římští křesťané kolem roku 200 84
dobře věděli, kde se nachází Petrův hrob, neboť od jeho mučednické smrti ještě neuplynulo příliš času, aby se jeho paměť vytratila. Kolem roku 250 dochází k další změně: byla vybudována zeď, zvaná „g“, napravo v bezprostřední blízkosti výklenku. I přesto, že důvod nám zůstává neznámý, je jisté, že se vzápětí stává prostorem kultu sv. Petra: záhy byla pokryta množstvím nápisů, na nichž se neustále opakuje Petrovo jméno, na znamení úcty a prosebné modlitby, s níž se k němu věřící obraceli. Mezi těmito nápisy vzbudil mimořádný zájem fragment „červené zdi“ s nápisem o dvou částečně Zachových řádcích v řečtině: PETR____ ENI___, který objevil jezuitský archeolog P. Ferrua (2. srpna 1951). Badatelka Margherita Guarducci, která se zabývá nápisy přelomu let 50/60 n.l. v tomto nápisu spatřuje klíč k dešifrování „mystické kryptografie“, a své výzkumy shrnula takto: Petr je graficky přidružen ke Kristu, a to tak úzce, že jeho jméno mnohdy tvoří jediný znak se jménem Vykupitele: spojení, jež představuje pouto, jež první křesťané přikládali vztahu mezi oběma postavami. Apoštol bývá vícekrát spojován s Kristem a Marii.. V některých případech je pak Petrovo jméno zkracováno a má tvar klíče, což je zřejmý odkaz na symbolické klíče, které Kristus svěřil svému náměstku na zemi. Zmíněný nápis pak badatelka interpretuje jako písmo neznámého poutníka, jenž napsal Petros eni („Petr je tady“) ve smyslu enesti („je tady uvnitř“). Podle mnoha badatelů, v čele se samotným objevitelem – P. Ferruou – k němuž se kloní i prof. Marrou ze Sorbonny, dal by se tento řecký nápis, v souladu s devocionálními nápisy, lépe interpretovat ve smyslu přání pokoje jako: Petr(os) en i(réné).
Pozůstatek bronzové sochy císaře Konstantina v Kapitolských muzeích
Pro Církev však konečně nadešly jasnější časy za Konstantina (nemanželský syn Konstance Chlora, vyrůstající na dvoře Diokleciánově v Nikomédii, kde začal velkolepou vojenskou kariéru, stal se tetrarchou; pro svůj obrovitý krk byl nazýván Trachala). Po smrti otce byl 25. července 306 vyhlášen augustem. U Milvijského mostu na Via Flamminia, před branami Říma, pokořil 28. října 312 svého soka Maxencia, který posléze utonul v Tibeře, a rok nato vyhlásil Milánský edikt (313), v němž se praví:
85
„My, Konstantin Augustus a Licinius Augustus jsme rozhodli, že křesťanům a všem ostatním dáváme svobodu vyznávat své náboženství, aby božstva, která jsou na nebesích, ať už jsou jakákoli, dopřávala nám a našim poddaným pokoj a prosperitu“ (Lactantius, De mortibus persecutorum, cap. XXX. A XVIII.) Konstantin rovněž zavedl v roce 321 týdenní počítaní času «Imperator Constantinus.Omnes iudices urbanaeque plebes et artium officia cunctarum venerabili die solis quiescant. ruri tamen positi agrorum culturae libere licenterque inserviant, quoniam frequenter evenit, ut non alio aptius die frumenta sulcis aut vineae scrobibus commendentur, ne occasione momenti pereat commoditas caelesti provisione concessa. *
«Císař Konstantin. V ctihodný den Slunce, ať spočinou úřady i obyvatelé měst a zůstanou zavřeny všechny obchody. V osadách však jsou lidé svobodní pokračovat ve své práci, neboť často dochází k tomu, že nelze odložit žně či sázení vinic; je tomu tak z obavy, že promarněním vhodného okamžiku k těmto pracem, bychom přišli o hledání ztraceného ráje.“
Křesťanskému kultu tedy byla dána svoboda, a začalo se s řadou děl zaměřených na oslavu křesťanské víry. Konstantin, veden zřejmě svou matkou (sám se nechal pokřtít až v hodině smrti), svatou Helenou, a papežem Silvestrem, rozhodl o vybudování baziliky nad hrobem sv. Petra. Konstantinův monumentální „pomník“ vznikl obložením výklenku ze II. století a „zdi“ deskami vzácných mramorů, přičemž na jedné straně byl ponechán volný přístup, aby nika se dvěma sloupy zůstala viditelná. Vpředu byly vybudovány dvě řady spirálovitých sloupů, spojených zábradlím, aby tak bylo možné uzavřít prostor před pomníkem. Nad tímto Konstantinovým pomníkem“ Model Konstantinovy baziliky byla zahájena stavba baziliky: jedná se o velmi významnou skutečnost, neboť je posledním potvrzením tradice, tehdy už ustálené, že právě tady se nacházel hrob sv. Petra. Stavba baziliky však vzápětí narazila na závažné překážky různého druhu. Rozhodná vůle překonat je se pak nedá vyložit jinak, než snahou učinit ohniskem baziliky právě hrob knížete apoštolů. 86
Především pokud jde o umístění: vatikánský pahorek má takový sklon, že k tomu, aby se vytvořila rovina, na níž by se stavěla bazilika, bylo zapotřebí na jedné straně zeminu odkopat a na druhou ji navést. K tomu však přistupuje fakt, že se jednalo o nekropoli, která se v době Konstantinově ještě používala: znepřístupnit toto území, hojně navštěvované příbuznými zesnulých by hraničilo se svatokrádeží. Dovedeme si představit, že Konstantin musel za tímto účelem použít všech svých císařských pravomocí. Kromě toho je anomálii také orientace baziliky, která je místo k východu obrácena k západu, aby se tak uchoval směr daný „Pomníkem sv. Petra“, a zachoval se výklenek, označující apoštolův hrob, jakožto bod, k němuž se okamžitě upře pohled každého, kdo vstoupí. Bazilikální stavby už Římané používali, a to jako shromaždiště: obvykle měly obdélníkový tvar, přičemž vstup byl na jedné z dlouhých stran s více apsidami. Konstantinovi architekti převzali tuto typologii vcelku beze změny, pouze s detaily, které si vyžadoval kult: vstup se přesunul na krátkou stranu a apsida, která tak byla jedinou, se nacházela na opačné straně.Pozornost vstupujícího tak hned upoutá apsida a to, co obsahuje. Vatikánská bazilika představuje i další inovační etapu, jakožto místo kultu ale také pomník Petrova mučednictví. Proto apsida, pod jejímž obloukem se nachází oslavný pomník, nemůže být bezprostředně v kontaktu s korpusem baziliky, ale je oddělena, izolována, aby tvořila prostor k nezbytné usebranosti při pohledu na relikvie. Vzniká tak příčná chrámová loď, která se od té chvíle stává charakteristickým prvkem chrámové architektury. K další změně došlo za papeže Řehoře Velikého (590-604), který nechal nad „pomníkem“ vybudovat oltář, aby se právě nad Petrovým hrobem mohla slavit eucharistie. Ve středověku pak papež Kalist II. (1119-1124) postavil nad oltářem Řehoře Velikého 87
nový oltář, jehož byl předcházející součástí. Nakonec v roce 1594, během dlouhých prací, které vedly k odstranění konstantinovské baziliky a vybudování té stávající, nechal papež Klement VII. vybudovat dnešní oltář přesně na místě, kde stávaly oltáře předcházející. Tento sled budování nachází svůj vrchol v bronzovém baldachýnu, který vytvořil Bernini v roce 1626, jenž v točitých sloupech převzal dekoraci Konstantinova pomníku. Snad bychom tuto část mohli uzavřít slovy M. Guarducci: Bazilika měnila během staletí svůj výraz. Jedno se však nemění: úcta k apoštolovi, která v úchvatném sledu přechází z pokolení na pokolení. Od oltáře Klementa VIII., který až podnes slouží jako papežský oltář, lze sestoupit až k prostému výklenku z I. století. Stávající oltář spočívá přesně na vertikále, na níž se dole v kryptě nachází hrob sv. Petra. Za pontifikátu papeže Pavla VI. byla uzavřena analýza relikvií, nalezených v blízkosti Petrova „pomníku“. Práci badatelů shrnul papež těmito slovy: „Nové průzkumy (jež následovaly po těch, co byly provedeny za papeže Pia XII.), bedlivé a pečlivé, proběhly s výsledkem, který My, potěšeni posudkem vážených a moudrých odborníků, považujeme za pozitivní: rovněž relikvie sv. Petra byly identifikovány způsobem, který lze považovat za přesvědčivý, a rádi bychom za to vyslovili chválu těm, kdo mu věnovali dlouhý a namáhavý průzkum. Bádání, ověřování, diskuze a polemiky tím nejsou u konce. Ale považujeme za svou povinnost, za současného stavu archeologických a vědeckých závěrů, přinést Církvi tuto radostnou zvěst, vázáni úctou ke svatým ostatkům, podrobeným vážnému zkoumání jejich pravosti, a které kdysi byli živými údy Krista, chrámem Ducha svatého, určenými k slavnému vzkříšení; a nyní musíme být tím více povzbuzeni a nadšeni, když máme důkaz, že jde o přesvaté tělesné ostatky knížete apoštolů, Šimona, syna Jonášova, rybáře, jemuž Kristus dal jméno Petr, toho, jehož si Pán vyvolil, aby na něm založil svou Církev, a jemuž svěřil klíče svého království, s posláním pást a shromažďovat jeho stádce, vykoupené lidstvo, až do jeho konečného slavného návratu.“
88
Petrovo mučednictví a první římští mučedníci
Přesné svědectví, které by popisovalo Petrovo mučednictví nemáme. Nicméně máme literární svědectví římského historika Tacita, který není křesťanem, ale popisuje vztah mezi pohany a křesťany za časů vlády císaře Nerona, i první pronásledování, které proti nim rozpoutal. Tacitus také označuje místo, kde došlo k mučednictví mnoha křesťanů – Neronův cirk, který ležel vedle vatikánského pahorku, na němž dnes stojí bazilika, a je více než jisté, že právě během tohoto pronásledování zemřel mučednickou smrtí také apoštol Petr. V noci z 18. na 19. července roku 64 došlo k požáru v několika obchodech u Circo Massimo. Požár se nejprve rozšířil na Circo a pak, za pomoci silného větru zachvátil celé město a pustošil jej nepřetržitých devět dní. Jen co pustošící živel ustal, ukázala se zničená a zubožená tvář Říma. Zoufalství přeživších nebralo konce. Nero, který tehdy dlel na Anziu, se vrátil do města, aby organizoval pomoc a učinil kroky, aby se zabránilo opakování podobné katastrofy. V jeho mysli se zrodila myšlenka nového Říma, města hodného centra impéria, jež vyvstane z trosek toho antického. Tato císařova vášeň neunikla pozornosti obyvatel, a tak se mezi lidmi začalo mluvit o tom, že požár založil sám Nero, aby vzápětí mohl zahájit svůj megalomanský záměr. Domus Aurea (obr.), Neronova císařská rezidence na Colle Oppio, bude vybudována právě na pozemcích, kde vypukl požár. Až Flaviové vrátili oppijský pahorek římskému lidu k obecnému užívání. Na místě, kde Nero vytvořil umělé jezero pro své zahrady, vybudovali Koloseum, a to zřejmě i za pomoci jmění, které ukořistili z jeruzalémského chrámu. Nero chtěl od sebe odpoutat pozornost, a aby uklidnil nevoli lidu, našel obětním beránkem, na nějž svalil všechnu vinu se stali křesťané. Tacitus ve svých Análech líčí jejich krutou smrt: Avšak ani lidským úsilím, ani dary vládce, ani smírnými obětmi bohům, neutichalo plamenné obvinění, kdy panovalo přesvědčení, že požár byl nakázán. Aby Nero umlčel pomluvy, vymyslel viníky, a podrobil důmyslnému potrestání ty, které lid nazýval křesťany, a kteří byli nenáviděni pro své bezbožnosti. Jejich jméno pocházelo od Krista, jenž byl za Tibériovy vlády popraven na příkaz místodržitele, Pontského Piláta. Poté, co byla tato zhoubná pověra na čas potlačena, propukla znova a to nejen v Judsku, místu oné nákazy, ale také v Římě, kde se vše hanebné a mrzké soustřeďuje a nachází své požehnání. Jako první byli zatčeni ti, kdo se k tomuto přesvědčení veřejně přiznali, na jejich udání pak bylo uvězněno velké množství dalších, a to nejen proto, že byli obviněni ze založení požáru, nýbrž proto, že byli považováni za nenávistné vůči lidskému rodu. Ti, kdo šli na smrt byli vystaveni i 89
posměchu: zahaleni do kůží šelem, umírali roztrháni psy, anebo byli křižováni, či zaživa páleni jako pochodně, jež měly prozařovat temnoty, když slunce zapadlo. Nero k této podívané poskytl své zahrady, zatímco sám vyhlašoval hry v cirku a v odění vozataje procházel mezi davem, či vzpřímen stál v kočáře. Přestože tyto tresty byly vynášeny nad provinilci, kteří zasluhovali zcela mimořádná muka, i přesto se vůči nim vzedmul soucit, neboť byli obětováni nikoli pro obecné blaho, nýbrž pro krutost vladaře. Divadlem této hrůzné podívané byl císařův cirk, Circus Gai et Neronis: jde o malý cirk, který se nachází uvnitř zahrad, které ve Vatikáně patřily Neronovi. Tato pole se rozkládají v nezdravé zóně, jejíž hlavní chloubou byl cirk, k císařově zábavě, a snad jako jediný byl v Římě uchráněn požáru. Cirk se rozkládal v místech, kde se dnes vypíná Oblouk zvonů, náměstí sv. Marty a levá loď baziliky. V polovině “ostnu“, neboli zídky,
která rozdělovala dráhu na dvě části, čněl obelisk (výška 25,5m – znak na obelisku je vysoký dalších 15m; hmotnost: 320 tun), který Caligula přivezl z Egypta – jediný pozůstatek antického cirku, na který patříme dodnes tak, jak jej viděli první římští mučedníci. Na obelisk cirku, napříště nesoucí Neronovo jméno, hleděl nejspíš v posledních okamžicích života také apoštol Petr. 90
V roce 1586 byl totiž obelisk přemístěn doprostřed dnešního svatopetrského náměstí
s Berniniho kolonádou (jen pro zajímavost: přesun organizoval Domenico Fontana a trval asi 4 měsíce; bylo použito 40 rumpálů, 140 koní a práci provádělo 800 dělníků).
Ostatní pozůstatky Neronových staveb spočívají pod dnešním budovami.
Na severní straně Cirku se ubírala via Cornelia, která sbíhala z návrší Castel Sant´Angelo a souběžně s via Conciliazione stoupala k vatikánskému pahorku. Podél cesty, na opačné straně než Cirk, se tu a tam vyskytovaly hroby, některé označené monumentálními náhrobky, jiné jako pouhé vyhloubené jámy: v antickém Římě totiž nebylo totiž ničím zvláštním pohřbívat na pokraji cest za hradbami města. /Obr.: hnědá(tlustě vyznačená elipsa): Caligulův a Neronův cirk; fialová (skvrna napravo u dráhy): vatikánská nekropole; šedá (plocha vlevo nahoře): půdorys stávající baziliky sv. Petra; zelená (levý bok baziliky): vatikánská sakristie/. 91
Tady pravděpodobně zemřel roku 64 spolu s ostatními křesťany i apoštol Petr, a tu se naplnila Pánova slova, kterými se na něj obrátil po třech otázkách, zda jej miluje, a příkazu, aby pásl jeho ovce: „Vpravdě, vpravdě pravím ti: když jsi byl mladší sám ses opásával a chodil jsi, kam jsi chtěl. Až zestárneš, jiný tě opáše a povede, kam nechceš“. To řekl, aby naznačil jakou smrtí oslaví Boha. A dodal: „Následuj mě“ (Jan 21, 18-19). I knížete apoštolů pohřbili do prostého hrobu v zemi podél via Cornelia. Liber Pontificalis (I, 118) nechává zprávu, podle které byl pohřben velmi blízko: při via Aurelia, u Apolonova chrámu… naproti Neronovu paláci. Dávná tradice vypráví, že byl na vlastní žádost ukřižován hlavou dolů, aby tak i v umírání ukázal svou nehodnost před Pánem, tak jak to vyslovil ve chvíli, kdy před ním padl po zázračném rybolovu na kolena: „Odejdi ode mě, neboť jsem člověk hříšný!“ V římském liturgickém kalendáři se slaví památka římských prvomučedníků 30. června, hned po slavnosti sv. Petra a Pavla, která připadá na 29. červen. Církev tak spojuje mučednictví apoštolských knížat s římskými mučedníky, kteří byli pro svědectví své víry téhož roku popraveni Neronem v jeho Cirku. Římská Církev, spojená se svými učiteli, vydala až k oběti života svědectví své naděje v Pána.
Petr a Řím
Abychom pronikli do Petrova svědectví v Římě, nabízí nám Nový zákon Markovo evangelium a dva Petrovy listy. Markovo evangelium - podle tradice – obsahuje Petrova kázání. Tak se vyjádřil i papež Jan Pavel II. v listu, kterým provázel kopii Markova evangelia, kterou věnoval jako dar všem římským rodinám u příležitosti městské misie: „Touto knihou, která ti byla předána, je Evangelium Ježíše Krista, Božího Syna. Napsal ji svatý Marek, a přináší ústní podání apoštola Petra, jemuž byl ´v městě Římě tlumočníkem a věrným učedníkem“. Celé Markovo vyprávění je odpovědí na otázku, která zaznívá už na jeho začátku: „Kdo to je?“ Uprostřed evangelia je to sám Ježíš, který ji klade svým učedníkům: „A za koho mě pokládáte vy?“ Odpovídá Petr, jenž vyznává a svědčí: „Ty jsi Kristus“ (Mk 8,29). Je to odpověď víry, jak hned podotkne Pán: Petrovi ji nesdělilo tělo a krev, nýbrž sám nebeský Otec (srv. Mt 16,17). 92
Zjevení Ježíšovy totožnosti však u tohoto okamžiku nekončí. Ve verších 8,27-9, které jsou ústřední statí Markova evangelia, Ježíš zjevuje, že „Syn člověka bude muset mnoho trpět, být zavržen od starších, velekněží a vykladatelů Písma, být zabit, ale třetího dne že vstane“ (Mk 8,31). Při Proměnění, které následuje šest dní po Petrově vyznání, sám Bůh prohlašuje o Ježíši: „Toto je můj milovaný Syn“ (Mk 9,7). Tyto tři kristologické pravdy – Ježíš je Kristus; Ježíš je Syn člověka; Ježíš je Syn Boží – jsou středem Markova evangelia. Petr je přijímá, stává se jejich svědkem a hlasatelem. Tuto zvěst Ježíš opakuje v Getsemanech i při soudním procesu: „Ty jsi Mesiáš, požehnaný Syn Boží? Ježíš odpovídá: „Já jsem!“ (Mk 14,61; Mk 14,36.41; 15,2.32). Totéž vyzná i setník, jehož můžeme nazvat prvním „Římanem“, co přijal víru, když
Raffaello, PROMĚNĚNÍ, 1518-20, Pinacoteca vaticana
„viděl, jak vydechl naposled, řekl: Tento člověk byl skutečně Syn Boží“ (Mk 15,39). Navíc shrnutím tohoto poselství jsou i první slova Markova evangelia – „Začátek evangelia Ježíše Krista, Božího Syna“ (Mk 1,1). Touto pravdou víry a lásky, která ji provází, se nechává Petr vést až do Říma, aby tady vydal svědectví lásce až do krajnosti. Od Ježíše Krista, Syna člověka a Syna Božího, dostává Petr dar a poslání být „skálou“, na níž bude vybudována Církev:
Bernini, socha Longina v bazilice sv. Petra, 1631-38 (podle apokryfů se tak jmenoval voják, který probodl Kristův bok. Po dlouhé historii se roku 1492 dostalo jeho kopí z dobyté Konstantinopole až do Říma).
„Blahoslavený jsi Šimone, synu Jonášův, protože ti to nesdělilo tělo a krev, ale můj nebeský Otec. A já ti říkám: „ty jsi Petr, Skála, a na této skále založím svou Církev a brány pekel ji nepřemohou. Tobě dám klíče nebeského království. Co svážeš na zemi, bude svázáno na nebi; a co rozvážeš na zemi, bude rozvázáno na nebi (Mt 16,17-19). K tomuto textu kardinál Tomáš Špidlík poznamenává: 93
Tento nápis je v latině pod kopulí svatopetrského chrámu v Římě. Je tam právem, protože jej vztahujeme na moc Církve, především papeže a biskupů. Protože věříme, není pro nás nesnadné to přijmout. Ale dovedeme si přesto představit, jak musí být toto dogma obtížné pro nevěřící. Dát klíče je obrazný výraz, ale obsahuje mnoho. Je to předání odpovědnosti. Klíče od domu nesvěříme komukoliv, a to tam máme věci, které pominou a dají se nahradit. Království nebeské znamená uskutečnění všech ideálů, spásu všech lidí, dokončení díla stvoření. To všechno svěřil Bůh lidem? Jeden francouzský myslitel vyjádřil nad tím údiv aforismem: „Je pro nás těžké věřit naprosto Bohu. Ale jak musí být nekonečně těžší pro Boha, když uvěřil nám lidem!“ Je to ovšem jenom brilantní poznámka. Ale můžeme se tu zamyslet nad obrovským a nepochopitelným tajemstvím osobního vztahu, který se vírou navazuje mezi námi a Bohem. I nejužší svazek mezi lidmi, jakým je manželství, je podle Písma jenom obraz duchovního spojení duše s Bohem. Ikonografie vychází právě z těchto Ježíšových slov, když zobrazuje prvního z apoštolů se symbolem klíčů. Jeden významný biblický exegeta shrnul poselství klíčů - symbol „svazovat“ a „rozvazovat“, těmito slovy: Výrazy „svazovat a rozvazovat“ pocházejí z biblické řeči, a znamenají, že někdo má pravomoc prohlásit to či ono učení za pravdivé či falešné. Druhý význam se týká pravomoci vyloučit někoho ze společenství … anebo jej do komunity přijmout. Petrovi je tedy svěřen úkol sjednocovat a utvrzovat všechny věřící v jednotě víry, v jejím uchovávání a vyznávání, v pravdě učení o Ježíši Kristu. Petrovi bylo rovněž svěřeno být znamením přijetí a odpuštění bratřím a sestrám v Církvi. Petrovy klíče otevírají dokořán jak bránu pravdy, tak bránu odpuštění. První Petrův list dosvědčuje hlásání pravdy o Ježíši Kristu v Římě. Byl totiž napsán ve městě (Řím), které se na konci listu (1Pt 5,13) označuje pseudonymem Babylón. Tímto jménem - alespoň socha sv. Petra před bazilikou počínaje rokem 70 – se označuje v apokalyptické literatuře hlavní město římského impéria, které v roce 70 zničilo jeruzalémský chrám, zneuctilo svaté místo a nyní pronásleduje křesťany. 94
TITŮV OBLOUK v pozadí Koloseum
Dosud čitelný citát na atice oblouku ze strany směrem ke Koloseu uvádí: Senát a římský lid božskému Titovi, synu božského Vespasiána, Vespasiána Augusta. Titův vítězný oblouk byl zbudován po císařově smrti, k níž došlo v roce 81 n.l., k oslavě vítězství nad židy a zničení jeruzalémského chrámu. Díváme-li se na oblouk směrem k Římským fórům, rozeznáme na něm předměty, které Titus ukořistil během svého tažení proti Židům (stříbrné trouby a sedmiramenný svícen, dále pak vzácné předměty chrámu, vedle nich vidíme i nosiče transparentů, na nichž jsou s největší pravděpodobností uvedena jména dobytých měst). Na vnitřní straně oblouku je znázorněn císař Titus, odnášený na perutích orla do nebe: symbol apoteózy a zbožštění připisovaného císaři.
Oba listy připisované svatému Petrovi, zachycují jeho kázání v Římě, i když zřejmě byly napsány až po Petrově smrti jedním z jeho učedníků (někteří uvádějí jméno Silvána, citovaného v 1Pt 5,12). O těchto spisech platí, co čteme v konstituci II. vatikánského koncilu Dei Verbum o původu evangelií: 95
„Církev vždy a všude trvala a trvá na tom, že čtyři evangelia mají božský původ. Neboť to, co apoštolové z příkazu Krista hlásali, to nám později z božského vnuknutí oni sami i apoštolští mužové předali jakožto základ víry, totiž čtveré evangelium, podle Matouše, Marka, Lukáše a Jana.“ (DV, V., 18). Dei Verbum chce tímto vyjádřit, že spisy Nového Zákona jsou vyjádřením víry prvotní Církve, v jejímž čele neochvějně stáli apoštolové. Tyto spisy proto věrně předávají apoštolské svědectví, které bylo s jejich autoritou a pod vedením Ducha svatého zaznamenáno v jednotlivých knihách a listech. Oba listy odrážejí typicky římské prostředí, a to i v pozornosti věnované tomu, co vyplývá z křesťanské víry, v postoji smýšlení, který vyjadřuje „překvapivou konkrétnost beze snů či iluzí“, jak napsal významný jezuitský exegeta P. Vanni. První list Petrův začíná slovy „Petr, apoštol Ježíše Krista, věřícím rozptýleným v Pontu, Kapadokii, Asii a Bithýnii“, čímž se obrací k Církvím v Malé Asii, a zpětně ukazuje putování sv. Petra jako hlasatele evangelia předtím, než dospěl do Říma. Autor má stále před očima dva póly: na jedné straně skutečnost, že křesťan, který přijal Petrovu víru, tedy víru Církve, je už zrozen k novému životu, a už nyní má účast na Kristově zmrtvýchvstání, má už dědictví v nebi. A proto – jak říká list: „Jste naplněni radostí, i když teď ještě na krátký čas vás tísní všelijaké zkoušky ... zato budete jásat v nevýslovné radosti, až se vám dostane toho, k čemu směřuje vaše víra, totiž spásy duše“ (1Pt 1,6-9). Na druhé straně však je tu stále riziko návratu k pohanství, jež bylo před nedávnem opuštěno, u vědomí nepřátelství ze strany nekřesťanů. Autor předpokládá, že pronásledování bude ještě těžší: „Milovaní, vůbec se tomu nedivte, že musíte procházet očistnou výhní. To přece není nic neobvyklého“ (1Pt 4,12).
Caravaggio, UKŘIŽOVÁNÍ SV. PETRA, 1600, kostel Santa Maria del Popolo, Řím
Petr si je dobře vědom, že nenávist vůči křesťanství není něčím náhodným, nýbrž - podle slov Pána Ježíše - bude provázet cestu víry učedníků, kteří následují Krista, odvrhnutého a ukřižovaného Syna člověka. Skutečnost, že jsou vězněni a vydáváni před krále a vladaře kvůli jménu Syna člověka, to jim bude příležitostí ke svědectví (srv. Lk 21,13). Vše je v listu zaměřeno na tento úhel svědectví, dokonce i samotné utrpení, pramenící z pronásledování, stejně jako každá životní situace (rodina, otroci, vztah k veřejné moci, 96
poslušnost ve společenství). Křesťané tvoří vespolek „svaté kněžstvo“, jež přináší Bohu duchovní oběti, čili vlastní život, a tak se stává „lidem, patřícím Bohu jako vlastnictví, aby prohlašoval, jak veliké věci vykonal, když je povolal ze tmy do svého podivuhodného světla“ (1Pt 2,9-10). Křesťané mají „mít v srdci posvátnou úctu ke Kristu jako k Pánu a být stále připraveni dát odpověď každému, kdo se jich ptá po důvodech jejich naděje“ (1Pt 3,15). Jsou na jedné straně vyzýváni, aby se lišili od jiných novostí způsobu života; na druhé straně však mají ukázat, že křesťanský život neznamená odmítnutí lidského soužití, jak se jim snaží vnutit ti, kdo křesťanství napadají. Proto týž list říká: „Všechny mějte v úctě, milujte své bratry, bojte se Boha, ctěte krále“ (1Pt 2,17). V závěrečném pozdravu je kromě Silvána zmínka i o Markovi, zřejmě se jedná o Marka - evangelistu, které nazývá „svým synem“ v náklonnosti, která je pojí jako žáka ke svému učiteli Petrovi. Druhý Petrův list je na rozdíl od prvního adresován všem křesťanům, „těm, kterým se dostalo stejného pokladu víry jako nám“ (2Pt 1,1), což je důkazem, že zkušenost Petrovy víry se má stát vzorem i pro ostatní církevní obce. Pavel je nazýván „našim milovaným bratrem“, a říká se o něm, že napsal když je Bůh shovívavý, využijte toho ke své spáse (2Pt 3,15): znovu se setkáváme s hlásáním, které ospravedlňuje naše putování k bráně otevřené klíčem Božího milosrdenství. Církev v Římě se konfrontuje se třemi rovinami problémů: s rizikem, že Kristus bude vykládán jako mýtická postava; s právoplatným požadavkem vzdělaného a intelektuálního poznání křesťanství, i když může upadnout do subjektivních výkladů; a konečně s rozčarováním některých nad odsunutím druhého Kristova příchodu, který se čekal jako bezprostřední, ale stále se oddaluje. První kapitola listu potvrzuje milost, které se křesťanům dostalo, když dostali „podíl na božské přirozenosti“ (2Pt 1,4). Vědom si toho, že už záhy bude muset opustit své pozemské obydlí (srv. 2Pt 1,14), Petr nadále připomíná, že „když poučovali o tom, jak mocný je Raffaello, PROMĚNĚNÍ PÁNĚ, detail náš Pán Ježíš Kristus a že zase přijde, nedrželi jsme se v té věci nějakých chytrácky vymyšlených bájí. My jsme přece na vlastní oči viděli jeho vznešenost. Bylo to tehdy, když ho Bůh Otec zahrnul ctí a slávou, a když o něm vznešená Boží velebnost promluvila tato slova: „Toto je můj 97
milovaný Syn, v něm má m zalíbení“. Ten hlas přicházel z nebe a my jsme ho slyšeli, když jsme s ním byli na posvátné hoře. (2Pt 1,16-18). Velký důraz pak klade na četbu Písma v Duchu svatém a v tradici Církve: žádné proroctví Písma není ponechán soukromému výkladu nikoho. Proroctví přece nikdy nebylo proneseno proto, že to chtěl nějaký člověk, nýbrž vedeni Duchem svatým pronášeli oni lidé Boží výroky (2Pt 1,20).
Ve druhé kapitole list vystupuje proti falešným učitelům, kteří se jako „opovážliví domýšlivci nebojí mluvit s pohrdáním o oslavených“, a hledají „požitek z prchavé rozmařilosti“ (2Pt 2,13), a jako prase sotva umyté se znovu válí v blátě (srv. 2Pt 2,22), upadají do otroctví, z něhož je Kristus vysvobodil. Ve třetí kapitole pak list pomáhá číst očekávání Pánova příchodu jako projev trpělivosti, kterou projevuje Bůh „protože nechce, aby kdo zahynul, nýbrž aby všichni mohli činit pokání“ (2Pt 3,9). Odtud pramení odmítavý postoj vůči těm, kdo aby zdiskreditovali křesťanství hlásají: „Kdepak je ten jeho slibovaný příchod? Ode dne, kdy zemřeli naši otcové, všechno zůstává jako na počátku stvoření“ (2Pt 3,4). Pravda Petrovy víry se stává pro římskou Církev i pro všechny křesťany důvodem k důvěře v Boží shovívavost a v jeho milosrdenství. 98
Pohled na baziliku sv. Petra od Via Conciliazione
Návštěva baziliky
Dřív, než poutník vstoupí do baziliky svatého Petra je uchvácen otevřenou náručí Berniniho kolonády, lemující náměstí před největším chrámem křesťanství. Jde o předposlední dílo, které Bernini zadal „fabrice“ sv. Petra, a současně dílo velmi náročné, neboť bylo třeba vyřešit obtížné propočty s ohledem na budovy, které tu už stály předtím, od Madernova průčelí až po vatikánské paláce. Oválný tvar náměstí tak vyjadřuje mateřské objetí Církve všem, kdo se shromažďují na svatopetrském náměstí, a je pomyslným žehnajícím objetím světa, v němž Církev žije jako kvas a jemuž přináší radostnou zvěst evangelia. Sám autor - Bernini říkal, že “chrám sv. Petra, jakoby vzor všech ostatních, musí mít portál, z něhož je okamžitě patrné, že s mateřsky otevřenou náručí přijímá katolíky, aby je utvrdil ve víře; heretiky, aby je znovu vrátil do Církve, i nevěřící, aby je osvítil v poznání pravé víry”. Tento monumentální prostor, 196 metrů Široký a 148 metrů dlouhý, obklopený 284 dórskými sloupy a 88 travertinovými pilíři, ve čtyřech řadách do hloubky (výška sloupů je 13m), je mistrovským dílem Gian Lorenza Berniniho, který jej vytvořil za pontifikátů Alexandra VII. a Klementa IX. Každou neděli v poledne se tu shromažďují lidé k modlitbě Anděl Páně se Svatým Otcem, a požehnání, jež papež uděluje z okna své pracovny. Červený porfýrový kámen v severozápadní části náměstí označuje místo, kde byl 13. května 1981 spáchán atentát na papeže Jana Pavla II. 99
SIXTINSKÁ KAPLE
SVATOPETRSKÉ NÁMĚSTÍ
100
1. SOCHY SVĚTCŮ NA BERNINIHO KOLONÁDĚ:
LEVÁ ČÁST
1. Sv. Galicanus 2. Sv. Leonard 3.Sv Petronilla, panna 4. Sv. Vitalius, mučedník 5. Sv. Tekla, panna a mučednice 6. Sv. Albert karmelitán
UMĚLEC Lazzaro Morelli ??? ???
DOBA
PRAVÁ ČÁST 71. Sv. 1670-1673 Bonaventura, bis. 1666 72. Sv. Marek, 73. Sv. 1666 Marcellinus, muč.
Lazzaro Morelli
1665-1667 74. Sv. Vít
???
1666
Lazzaro Morelli
1667-1668 76. Sv. Praxeda
UMĚLEC Pietro Paolo Campi Fr. Gallesini
DOBA 1702-1703
Agostino Zena
1702-1703
Girolamo Gramignoli
1702-1703
1702-1703
75. Sv. Modestus Giuseppe Ferretti 1702-1703 Francesco Maria 1702-1703 Brunetti 101
UMĚLEC Lazzaro 7. Sv. Alžběta Morelli Portugalská Giovanni 8. Sv. Agáta, panna Maria de a mučednice Rossi Agostino 9. Sv. Uršula Cornacchini Lazzaro 10. Sv. Klára panna Morelli Giovanni Maria de 11. Sv. Olympie Rossi Giovanni Maria de 12. Sv. Lucie Rossi Giovanni 13. Sv. Albína, Maria de panna a mučednice Rossi Filippo 14. Sv. Apoléna Carcani Giovanni 15. Sv. Remigius, Maria de biskup Rossi Giovanni 16. Sv. Ignác Maria de z Loyoly, kněz Rossi LEVÁ ČÁST
17. Sv. Benedikt 18. Sv. Bernard 19. Sv. František z Assisi 20. Sv. Dominik 21. Sv. Makrína 22. Sv. Theodosie 23. Sv. Efrém Syrský 24. Sv. Marie Egyptská 25. Sv. Marek, evangelista 26. Sv. Febronie, panna a mučednice 102
??? Lazzaro Morelli Lazzaro Morelli Lazzaro Morelli ??? Andrea Baratta ??? Lazzaro Morelli Lazzaro Morelli Lazzaro Morelli
DOBA
PRAVÁ ČÁST 77. Sv. 1667-1668 Prudentiana 1667-1668 78. Sv. Fabián 1754
DOBA
Paolo Morelli
1702-1703
Pietro Mentinovese
1702-1703
79. Sv. Šebestián Michele Maglia
1702-1703
Giovanni Maria Baratta
1702-1703
Giovanbattista Cioli
1702-1703
1667-1668 80. Sv. Timotej 1667-1668
UMĚLEC
81. Sv. Faustus mučedník
1667-1668 82. Sv. Primus
Domenico Amici 1702-1703
1667-1668 83. Sv. Felicián
Bernadino Cametti
1668
84. Sv. Hyppolit
Antonio Frediani 1702-1703
1667-1668 85. Sv. Basilissa
Giovanni Battista 1702-1703 Antonini
1667-1668 86. Sv. Pavel
Michele Mauri
1702-1703
1667-1668 87. Sv. Juliána
Giovanni Pietro Mauri
1702-1703
1667-1668 88. Sv. Nereus
Lorenzo Ottoni
1703
1702-1703
1667-1668 89. Sv. Achilleus Lorenzo Ottoni
1702-1703
1667-1668 90. Sv. Felix
1702-1703
Lorenzo Ottoni
1668
91. Sv.Konstancie Sillano Sillani Francesco 92. Sv. Ondřej 1666 Marchionni Corsini Jean-Baptiste 93. Sv. 1662-1667 Theodon Crescentinus 94. Sv. Pelagie - Pierre-Etienne 1665-1667 Monnot mučednice 95. Sv. Pankrác, Francesco 1661-1662 mučedník Moderati
1702-1703
1667-1668 96. Sv. Dionýsius Lazzaro Morelli
1665-1667
1702-1703 1703 1703 1702-1703
30. Sv. Eusignus, mučedník
UMĚLEC Lazzaro Morelli Lazzaro Morelli Lazzaro Morelli G. Maria de Rossi
31. Sv. Marinus
???
LEVÁ ČÁST
27. Sv. Fabiola, vdova 28. Sv. Nilamon 29. Sv. Marcián
Lazzaro Morelli Francesco 33. Sv. Apollonius Mari 32. Sv. Didymus
DOBA
DOBA 1665-1667
Lazzaro Morelli
1662-1665
1667-1668 99. Sv. Romanus Lazzaro Morelli
1665-1667
1667-1668 100. Sv. Eusebius Lazzaro Morelli
1668-1670
1667-1668 98. Sv. Štěpán
1667-1668 1667-1668 1667-1668
???
1667-1668
35. Sv. Fausta
???
1667-1668
36. Sv. Barbora
???
1667-1668
Francesco Mari Giovanni 38. Sv. MalchusMaria de mučedník Rossi Lazzaro 39. Sv. Mamantus Morelli 40. Sv. Kolumbas A. Baratta Andrea 41. Sv. Poncián Baratta Bartolomeo 42. Sv. Genesius Cennini Lazzaro 43. Sv. Anežka Morelli Lazzaro 44. Sv. Kateřina, panna a mučed. Morelli Lazzaro 45. Sv. Justus Morelli Jean-Baptiste 46. Sv. Cecilie Theodon 47. Sv. Františka Jean-Baptiste Theodon Římská Lorenzo 48. Sv. Jiří Ottoni
UMĚLEC
1667-1668 97. Sv. Vavřinec Lazzaro Morelli
34. Sv. Kandidus
37. Sv. Benignus
PRAVÁ ČÁST
1667-1668 1667-1668 1667-1668 1667-1668 1667-1668 1662-1666 1661-1662 1662-1665 1665-1667 1703 1703 1703
101. Sv. Spiridion, biskup 102. Sv. Ignác z Antiochie, b. a m. 103. Sv. Alexandr, biskup 104. Sv. Lev Veliký 105. Sv. Atanázius, biskup 106. Sv. Jan Chryzostom 107. Sv. Hubald, biskup 108. Sv. Řehoř Naziánský 109. Sv. Lev IV., papež 110. Sv. Klement 111. Sv. Celestin V., papež 112. Sv. Marcel, papež a mučedník 113. Sv. Martin, papež a mučedník 114. Sv. Silvestr, papež 115. Sv. Marcelinus, papež a muč. 116. Sv. Galla, římská matrona 117. Sv. Kateřina Sienská 118. Sv. Beatrice, panna a mučed.
Lazzaro Morelli
1668-1670
Ferrata Workshop 1669-1670 Ferrata Workshop 1669-1670 Giovanni Maria de Rossi Giovanni Maria de Rossi Giovanni Maria de Rossi Giovanni Maria de Rossi
1669-1670 1669-1670 1668-1669 1669-1670
Giovanni Maria de Rossi
1669-1670
???
1669-1670
Filippo Carcani
1669
Lazzaro Morelli
1668-1670
Lazzaro Morelli
1668-1670
Lazzaro Morelli
1668-1670
Lazzaro Morelli
1668-1670
Lazzaro Morelli
1668-1670
???
1666
Lazzaro Morelli
1665-1667
???
1666 103
LEVÁ ČÁST
UMĚLEC
49. Sv. Maria Giulio Coscia Magdaléna Pazzi Alessandro 50. Sv. Zuzana Rondoni Alessandro 51. Sv. Martina Palma 52. Sv. Mikuláš Fabio Canusi z Bari 53. Sv. Mikuláš Nicola Artusi Tolentinský 54. Sv. František Vincenzo Mariotti Borgiáš 55. Sv. František Paolo Reggiani Saleský Valerio 56. Sv. Terezie Frugoni Antonio 57. Sv. Juliána Alignini Antonio 58. Sv. Julián Gabbani 59. St Celsus 60. Sv. Anastázius 61. Sv. František, mučedník 62. Sv. Pavel 63. Sv. Jan 64. Sv. Damián 65. Sv. Kosmas 66. Sv. Zosimus 67. Sv. Rufus, mučedník 68. Sv. Protasius 69. Sv. Gervázius, mučedník 70. Sv. Tomáš Akvinský 104
DOBA 1703
UMĚLEC DOBA Giacomo Antonio 1662-1667 Fancelli
1702-1703 120. Sv. Hyacint Lazzaro Morelli 1702-1703 1703 1702-1703 1702-1703 1702-1703 1702-1703 1702-1703 1702-1703
Piero Cristelli 1702-1703 Giuseppe Riccardi Francesco Pincellotti Andrea Fucigna Vincenzo Felice Giuseppe Napolini Antonio Fantasia Annibale Casella Matteo Tomassini Simone Giorgini Giuseppe Raffaelli Girolamo Protopapa
PRAVÁ ČÁST 119. Sv. Theodora
1702-1703
121. Sv.František Lazzaro Morelli Xaverský 122. Sv. Kajetán Lazzaro Morelli z Thiene 123. Sv. Filip Lazzaro Morelli Benizi 124. Sv. Filip Lazzaro Morelli Neri 125. Sv. Karel Lazzaro Morelli Boromejský 126. Sv. Antonín Lazzaro Morelli z Padovy Francesco 127. Sv. František z Pauly Antonio Fontana 128. Sv. Antonín - Giuseppe opat Angelini 129. Sv. Pavel – Lazzaro Morelli první eremita 130. Sv. Petr Lazzaro Morelli z Noly
1702-1703 131. Sv. Josef
Lazzaro Morelli
1702-1703 132. Sv. Romuald Lazzaro Morelli 133. Sv. Jan z Mathy 134. Sv. Ludvík 1702-1703 Beltrandský 1702-1703
1702-1703 135. Sv. Bruno
1667-1668 1669-1670 1671 1671 1671 1671 1671 1670-1673 1792-1793 1672 1672-1673 1671-1672 1672
Lazzaro Morelli
1672-1673
Lazzaro Morelli
1672-1673
Francesco 1670-1673 Antonio Fontana
1702-1703 136. Sv. Hilarion ???
1662-1667
1702-1703 137. Sv. Jeroným ???
1662-1667
1702-1703 138. Sv. Theodor Lazzaro Morelli
1665-1667
1702-1703 139. Sv. Theobald ???
1662-1667
1702-1703 140. Sv. Norbert Lazzaro Morelli
1670-1673
2. PODZEMNÍ CHODBA SPOJUJÍCÍ VATIKÁN A CASTEL SANT´ANGELO Přicházíme-li ke svatopetrskému náměstí ze severní strany, tedy z pravé strany, nelze jen pár metrů před ním přehlédnout dlouhé kamenné zdivo, která se táhne souběžně s Berniniho kolonádou. Dosahuje výše asi 10 metrů, a tak nabýváme dojmu, že se jedná o starobylé městské hradby, které se běžně stavěly kolem spousty měst, aby chránily jejich území. Jen stěží by koho napadlo, že mezi těmito stěnami se skrývá chodba, vědoucí z Andělského hradu, jenž se nachází na západním břehu Tibery, asi 300 metrů od Vatikánu. Římané mu říkali „průchod“ či v dávných dobách, „městský koridor“. Jeho počátek sahá do poloviny VI. století, kdy ostrogótský král Totila, jenž dobyl většinu území italského poloostrova, dal vybudovat první ochrannou hradbu. Ta se však brzy rozpadla, a dnes zůstalo z ní jen pár fragmentů. V první polovině VII. století Letecký pohled na němž je vyznačena trasa průchodu nechal hradbu znovu postavit papeže Lev III., ovšem ani jeho dílo dlouho nevydrželo. V roce se Řím ocitl v obležení Saracénů. Zatímco město bylo chráněno starobylými hradbami, vybudovanými někdy ve III. století císařem Aureliem, Vatikán a další území za hradbami byla pro nájezdníky snadno dostupná a pleněná. Tento úděl postihl například poklad svatého Petra a pustošení nebyl ušetřen ani samotný hrob knížete apoštolů. Aby zabránil dalším hrozbám, rozhodl papež Lev IV. kolem roku 850 proměnit Vatikán v pevnost 105
a obehnal jej zděnými hradbami v délce asi 3 kilometrů, s 44 strážními věžemi. Stávající „průchod“ byl jejich součástí. Bohužel nevíme, kudy přesně obíhaly vatikánský pahorek, aby chránily baziliku. Na hradbách však dodnes čteme epigraf se jménem architekta, který je budoval – Agathon. V pozdějším období byla horní část „průchodu“ upravena tak, aby se dalo kráčet po horní ploše původní chodby pod širým nebem. Toto dílo bylo Jen několik metrů dělí Berniniho kolonádu (vlevo) od průchodu dokončeno v roce 1492 za papeže Alexandra VI. Tajná chodba umožnila papeži Klementu VII. uprchnout z komnat ve Vatikáně a dostat se do bezpečnějšího Andělského hradu, když Řím padl v roce 1527 do rukou Lancknechtů, neblaze proslulých žoldáckých hord císaře Karla V., které téměř rok plenily město (pustošení vešlo do dějin jako „sacco di Roma“). Byly vyslány jako odveta, že papež nedostál slovu o spojenectví proti francouzskému králi Františku I. Když v XVI. století papež Pius IV. rozšířil městské hranice na straně Vatikánu a přibližně
Znak papeže Pia IV. (1559-65
100 metrů severněji vybudoval druhou, téměř souběžnou zeď, přičemž původní byla ponechána, ovšem ztratila svůj ochranný význam. V průchodu bylo otevřeno několik podchodů, aby se tak volně dalo procházet do obou částí – staré i nové. Nad každý z nich pak dal papež umístit svůj znak. 106
Interiér chodby
3. ERB ALEXANDRA VI. Kolem náměstí se nachází celkem šest erbů papeže Alexandra VI. (1655-67) který je nechal zbudovat v té podobě, jak ji známe dnes.
4. FONTÁNY Osm metrů vysoké fontány svatopetrs-kého náměstí jsou dílem C. Maderny (1613 – fontána vpravo). Bernini, který náměstí navrhoval, ji umístil tam, kde se nyní nachází a symetricky nechal postavit i fontánu vlevo (1675). 5. OBELISK (POPIS VÝŠE) 6. STŘED KOLONÁDY Mezi obeliskem a každou z fontán je vyznačen bílý kruh z žulovým středem, označujícím střed
každé kolonády. Postavíme-li se na něj, vidíme pouze první řadu sloupů. 7. STŘED KOLONÁDY Od obelisku směrem k pravé fontáně se nachází bílé kruhy, používané jako sluneční hodiny. Na každém jsou uvedeny dva údaje, které označují, kdy na toto místo dopadne polední stín obelisku. Jsou zde rovněž čtyři kruhy označující čtyři světové strany jako „větry“ (viz. obrázek). 107
8. FONTÁNA ČTYŘ TIAR 9. MÍSTO ATENTÁTU NA JANA PAVLA II.
10. BRONZOVÁ BRÁNA Vpravo za sloupořadím kolonádou se nachází Bronzová brána, která je vstupem do Apoštolského paláce. U vstupu stojí švýcarská garda: tady se vydávají lístky na generální audienci v aule Pavla VI. 11. KŘÍDLO KARLA VELIKÉHO Jižní křídlo, symetrické se severním, proslulým královskými schody, se dnes používá jako místo výstav a nazývá se Křídlo Karla Velikého, neboť je včleněno do koncové části rozlehlého portálu baziliky, kde se nachází jezdecká socha tohoto křesťanského císaře, který byl korunován u sv. Petra o vánocích roku 800. Na protilehlé straně se nachází socha prvního křesťanského imperátora a zakladatele svatopetrské baziliky, Konstantina. Zatímco Konstantinovu sochu vytvořil Bernini, autorem sochy Karla Velikého je pozdně barokní sochař Agostino Cornacchini (1686-1754). Vytvořil ji roku 1725 jako své vrcholné dílo. Císař Konstantin
108
Karel Veliký
13. APOŠTOLSKÝ PALÁC Skupina budov tvořících papežskou rezidenci. 14. PAPEŽSKÉ KOMNATY
Svatý Otec obývá nejhořejší patro Apoštolského paláce. Dvě horní okna vpravo jsou okny jeho pracovny a ložnice. V neděli v poledne se papež obvykle objevuje v druhém okně zprava, aby se spolu s věřícími na náměstí pomodlil Anděl Páně a udělil své Apoštolské požehnání. 15. SOCHA SV. PETRA Pius XI. (1846-1878) rozhodl o velikonocích roku 1847 o nahrazení původních soch sv. Petra a Pavla většími. Jeho předchůdce Řehoř XVI. (1831-1846) nechal původně tyto sochy vytvořit sochaři G. de Fabrisovi pro baziliku sv. Pavla za hradbami v letech 1838-40. Apoštol drží v pravé ruce klíče – symbol moci, kterou mu Kristus slíbil u Cézareje Filipovy (jeden klíč je pokrytý stříbrem, druhý zlatem). V levé ruce pak má svitek se slovy „"ET TIBI DABO CLAVES REGNI CAELORUM' (Mt. 16, 19) – „A tobě dám klíče nebeského království“. Socha sv. Petra je 5,5 metru vysoká a stojí na 4,91 metru vysokém podstavci. 16. SOCHA SV. PAVLA Socha „apoštola národů“ byla vytvořena v roce 1838 Adamem Tadolinim. Sv. Pavel má v pravé ruce 2,79 metru dlouhý meč, v levé svitek s hebrejským textem listu Filipanům: „Všechno mohu v tom, který mi dává sílu“ (4,13). Socha sv. Pavla je 5,5 metru vysoká a spočívá na 4,91 m podstavci. Byla restaurována v letech 1985-86 zásluhou Řádu Kolumbových rytířů. 109
23. PRŮČELÍ BAZILIKY nese nápis: „IN HONOREM PRINCIPIS APOST PAVLVS V BVRGHESIVS ROMANVS PONT MAX AN MDCXII PONT VII“ (K poctě knížete apoštolů, Pavel V., Borghese, římský papež roku 1612, v sedmém roce svého pontifikátu). Konečnou tvář průčelí dal Maderno: je 114,69 metru dlouhé a 45,5 metru vysoké. Dokončeno bylo v letech 1607-1614. Sneslo se na ni hodně kritiky kvůli přehnané šířce a dvojnásobné délce, než jak ji původně zamýšlel Michelangelo, takže částečně zakrývá tambur a kopuli. Na rozdíl od původní realizace byly odstraněny boční zvonice a současně na každou stranu Bazilika v roce 1630. Všimněte si dvou bočních věží, umístěny hodiny(25). Ty na levé straně které byly následně Madernou strženy
mají elektrický pohon z roku 1931 a zvon z roku 1288. V průčelí je devět oken s balkóny, přičemž centrální se nazývá „Lodžie požehnání“ (24) a je místem, odkud se ohlašuje zvolení nového papeže a oznámení jeho jména. Následně pak nový papež uděluje své první požehnání. Na vrcholu průčelí se nachází celkem 13 soch (27), vysokých 5,70 metru: Ježíš, Jan Křtitel a 11 z dvanácti apoštolů, schází socha sv. Petra (pořadí soch zleva: sv. Tadeáš, sv. Matouš, sv. Filip, sv. Tomáš, sv. Jakub Starší, sv. Jan Křtitel, Kristus Vykupitel, sv. Jan evangelista, sv. Jakub Mladší, sv. Bartoloměj, sv. Šimon, sv. Matěj).
110
ZVONY SVATOPETRSKÉ BAZILIKY Bazilika má celkem šest zvonů, z nichž každý má své jméno. První a „nejstarší“ z celého souboru „Campanone“, nikoli však co do stáří ulití, nýbrž s ohledem na svou viditelnost ze svatopetrského náměstí, byl ulit v roce 1801 a váží 9 tun (průměr 2,30 m, výška 2,60 m, tón F1). Dále následuje zvon “Campanoncino”, ulitý v roce 1742, vážící 2600 kg, průměr 1,77, výška 1,90, tón Hb). Třetím zvonem je „Rota“, děkanský zvon celé skupiny: jeho původním úkolem bylo svolávat shromáždění auditorů tribunálu Římské Roty: váží „pouze“ 1800 kg, průměr má 1,40 a výšku 1,35 metru, tón D. Následuje „Přediva“ (Kázání), ulitý v roce 1909 a vážící 850 kg. 1,08 v průměru a 1,17 vysoký, tón F. Dalším zvonem je „Ave Maria“, přelitý v roce 1932: váží 280 kg, průměr 0,75, výška 0,80, tón H. Konečně posledním zvonem souboru je „Campanella“, ulitá v roce 1841, vážící 260 kg, průměr 0,73, výška 0,80, tónina vysoké C. Od konkláve 2005 mají zvony u sv. Petra významnou úlohu: jejich zvuk je definitivním znamením o pozitivním výsledku konkláve. Toto opatření bylo zavedeno, aby se předešlo pochybnostem stran barvy kouře, vycházejícího z komínku nad Sixtinskou kaplí, jež předchází oznámení „Habemus papam“.
29. SAKRISTIE A KLENOTNICE
Za pomníkem Pia VIII. se nachází vstup do sakristie a klenotnice: nachází se v ní drahocenné předměty darované Církvi, včetně Crux Vaticana s ostatky Ježíšova kříže. 111
VSTUPNÍ BRÁNY DO BAZILIKY Po schůdcích vystoupíme k atriu, které je jakoby prodloužením baziliky, jak ho vytvořil v roce 1605 Maderna, jenž odložil Michelangelův projekt, totiž chrám ve tvaru řeckého kříže se zřetelnou kopulí. Pod atriem se nachází pět bran, kterými se vstupuje do baziliky. Zcela vlevo je Brána smrti, zhotovená v roce 1964 Giacomem Manzù. Zadal ji papež Jan XXIII. A své
jméno dostala podle toho, že tudy vychází pohřební průvod papežů. Má čtyři části: na ústředním reliéfu je znázorněno snětí Pána z kříže a nanebevzetí Panny Marie. Na druhém pak jsou znázorněny symboly eucharistie: chléb a víno, zobrazené révou a klasy. Na třetím je odkaz na téma smrti: Je zde zobrazeno zabití Ábela, smrt Josefova, mučednictví sv. Petra, i smrt samotného Jana XXIII., který už dokončení díla nespatřil (v rohu odkaz na encykliku „Pacem in terris“), smrt Řehoře VII., a šest umírajících živočichů. Z vnitřní strany baziliky je sochařova pečeť a událost II. 112
vatikánského koncilu, kdy kardinál Rugambwa – první africký kardinál, vzdává hold papeži. Sám Manzù vzpomínal, že to byl sám papež, kdo mu vyprávěl o zásluhách tohoto kardinála.
Druhou branou zleva je Brána svátostí (7,43x3,80cm). Vytvořil ji Venanzo Crocetti a požehnal papež Pavel VI., 12. září 1965. je na ní zobrazen anděl, oznamující sedmero svátostí - znamení víry a pramenů milosti, jejichž působením nás Ježíš zachraňuje.
Na panelech vlevo je znázorněn křest, biřmování a sv. smíření; vpravo pak eucharistie, manželství, kněžství a svátost nemocných.
Centrální brána byla zadána papežem Evženem IV. Antoniu Averulinovi, řečenému Filaret, který ji zhotovil v letech 1439-45. Pochází tedy z předcházející baziliky. Je tvořena dvěma bronzovými křídly, přičemž na každém jsou tři výjevy. Horní reliéfy znázorňují nalevo 113
Krista na trůnu, vpravo: Panna Maria na trůnu. Prostřední obrazce zachycují sv. Petra a Pavla: první při předávání klíčů papeži Evženu IV., druhý s mečem a vázou květů. Spodní výjevy zobrazují mučednickou smrt obou světců. Vlevo – stětí sv. Pavla, vpravo: ukřižování sv. Petra hlavou dolů.
Docela vpravo je Svatá brána (3.65m x 2.30m), která se slavnostně otvírá o Jubilejních létech (naposledy v r. 2000). Na šestnácti kazetách této bronzové brány, zhotovené v roce 1950 Vicem Consortim a věnované papeži Piu XII. lze mimo jiné spatřit i samotného Pia XII. a bulu Bonifáce VIII., kterou vyhlásil první jubilejní rok v roce 1300. Brána se totiž otvírá každých 25 let (kromě několika výjimečných událostí). Nad ní se nachází několik nápisů: ten nejhořejší praví: PAVLVS V PONT MAX ANNO XIII, zatímco ten hned nad branou říká: GREGORIVS XIII PONT MAX. Mezi nimi je několik stél, připomínajících poslední otevření Svaté brány: IOANNES PAVLVS II P.M. IOANNES PAVLVS II P.M. PAVLVS VI PONT MAX PORTAM SANCTAM ITERVM HVIVS PATRIARCALIS ANNO IVBILAEI MCMLXXVI PORTAM SANCTAM VATICANAE BASILICAE A PAVLO PP VI RESERVATAM APERVIT ET CLAVSIT PORTAM SANCTAM ET CLAVSAM APERVIT ANNO MAGNI IVBILAEI APERVIT ET CLAVSIT ET CLAVSIT ANNO IVB HVMANE AB INCARNATIONE DOMINI ANNO IVBILAEI REDEMP MCMLXXXIII – MCMLXXXIV MM-MMI MCMLXXV
V jubilejním roce vykoupení lidstva 1983Papež Jan Pavel II. znovu 1984, papež Jan Pavel II. otevřel a zavřel svatou bránu otevřel a zavřel svatou bránu, zavřenou a v roce Velkého jubilea Pánova zapečetěnou Pavlem VI. v roce 1976. vtělení 2000-2001. 114
Papež Pavel VI. otevřel a zavřel svatou bránu této patriarchální vatikánské baziliky v jubilejním roce 1975.
KAZETY SVATÉ BRÁNY
Anděl u brány ráje
Pád prvních lidí
Zvěstování Panně Marii
Anděl při zvěstování
TY PŘICHÁZÍŠ KE MNĚ Ježíšův křest v Jordáně
Ztracená ovce
Milosrdný Otec
Uzdravení ochrnulého
Hříšná žena
Nutnost odpuštění
Petr, hořce plačící
Před Ukřižovaným Lotr po pravici
Zjevení Tomášovi
Zjevení Dvanácti
Šavlovo obrácení
Otvírání Svaté brány 115
KONTEMPLACE SVATOPETRSKÉ BAZILIKY „Jsem velmi rád, že dnes s vámi mohu sdílet radost nad velmi významným výročím: je tomu právě 500 let, co přesně 18. dubna 1506 papež Julius II. položil základní kámen nové baziliky sv. Petr, kterou celý svět obdivuje v mocné harmonii jejich tvarů. Rád bych s vděčností vzpomněl velkých papežů, kteří chtěli toto mimořádné dílo nad hrobem svatého Petra. S obdivem vzpomínám na umělce, kteří svým géniem přispěli k jejímu vybudování a dekorování, stejně jako jsem vděčný Fabrice sv. Petra, která znamenitě zajišťuje údržbu a ochranu tak jedinečného vrcholného díla umění a víry. Kéž by šťastná okolnost pětistého výročí probudila ve všech katolících touhu být „živými kameny“ (1Petr 2,5) pro budování živé a svaté Církve, v níž se zračí „Kristovo světlo“ (srv. Lumen gentium, 1), skrze prožívanou lásku, jíž před světem vydáváme svědectví“ (srv. Jan 13, 34-35). /Benedikt XVI, 17. dubna 2006/
Úžas a kontemplace krásy, to jsou dva pocity, které jímají každého, kdo překročí práh vatikánské baziliky. Už její kolosální rozměry: rozkládá se na ploše 22.139m2, délka včetně portálu dosahuje 218m, Michelangelova kopule se vypíná do výše 136,57m (včetně kříže) a její vnitřní průměr měří 43m, příčná loď je dlouhá 154,8m, zdi pokrývají mozaiky o ploše více než 10.000m2 a nacházejí se tu umělecká díla nevýslovné hodnoty. 116
1. GIOTTOVA MOZAIKA „BÁRKY“ Nad ústředním portálem se nachází monumentální mozaika Bárky. Zachycuje Krista kráčejícího po vlnách Tiberiadského moře, jenž vyzývá Petra, aby šel za ním. Když si ale Petr uvědomil bouři, dostal strach a začal tonout. Tehdy ho Ježíš uchopil za ruku a říká mu: „Proč jsi pochyboval, malověrný!“ (Mt 14,14-31). Jde o reprodukci Giottova originálu, který se ztratil - původně se nacházel na vnitřní stěně čtyřportálu před Konstatinovou bazilikou. Aby ji věřící mohli spatřit, museli se v átriu otáčet. Před touto mozaikou můžeme vzpomenout postavu sv. Kateřiny Sienské, kterou Jan Pavel II. vyhlásil 3. října 1999 spolupatronkou Evropy. V poslušnosti papeži Urbanu VI. se v roce 1378 přestěhovala do Říma, aby mu pomohla čelit tlakům, které chtěly sídlo papežství v Avignonu. Dříve než se každého rána odebrala modlit k „okénku“, kterým patřila na hrob svatého Petra, setrvávala – jak říká tradice – před Giottovou mozaikou, aby se modlila za Církev a papeže. Kateřina zemřela v Římě, 29. dubna 1380. Dnes její tělo odpočívá v bazilice santa Maria sopra Minerva v Římě. 2. PORTÁL BAZILIKY Velkolepý portál, bohatě zdobený štukami a medailony, zachycujícími výjevy z budování původní svatopetrské baziliky, se sochami prvních dvaatřiceti papežů-mučedníků, je tak majestátný, že už sám o vzbuzuje dojem samostatné baziliky. Byl navržen Madernem v roce 1612. Je 70 metrů dlouhý, 13m široký a 20 metrů vysoký. Jeho pěti monumentálními branami se vstupuje do baziliky. Poutníci se mlčky zastavují před Svatou bránou, která je o něco menší a otvírá se každých 25 let. Uprostřed je erb papeže Jana XXIII., jenž svolal II. vatikánský koncil. V onom historickém okamžiku dějin Církve 11. října 1962 překročilo práh baziliky více než 3000 biskupů. Vlevo a vpravo od Brány smrti jsou na zdi dva dávné výjevy: první připomíná dar 56 olivovníků papeže Řehoře II. (715-731) v Anagni nedaleko Říma, aby tak zajistil olej pro lampy, které neustále svítí před Petrovým hrobem. Druhý zachycuje elegie, složené Karlem Velikým po smrti papeže Hadriána I. (795). 117
Třetí portrét se nachází vlevo od Svaté brány a zobrazuje část buly, kterou papež Bonifác VIII. vyhlásil v roce 1300 první Svatý rok. Na pravém konci portálu stojí Berniniho socha císaře Konstantina(10), který měl vidění kříže se slovy: „In hoc signo vinces“ (V tomto znamení zvítězíš). Naproti je socha Karla Velikého (3), prvního císaře Svaté říše římské, korunovaného Lvem III. o vánocích 800. 4. BRÁNA SMRTI, 5. BRÁNA DOBRA A ZLA, 6. FILARETOVA BRÁNA, 7. BRÁNA SVÁTOSTÍ, 8. SVATÁ BRÁNA. 11. HLAVNÍ LOĎ Červený porfýrový kruh hned za vstupem pochází z původní baziliky a označuje místo, kde by korunován Karel Veliký a po něm všichni ostatní císařové. Na jižní straně (vlevo) začíná nad pilíři latinský nápis: "EGO ROGAVI PRO TE, O PETRE, UT NON DEFICIAT FIDES TUA: ET TU ALIQUANDO CONVERSES CONFIRMA FRATERS TUOS" (Petře, já jsem za tebe prosil, aby tvá víra neochabla, a ty až se obrátíš, utvrzuj své bratry – Lk 22,32). Napravo pak, počínaje od sochy sv. Petra směrem k průčelí jsou slova: "ET TIBI DABO CLAVES REGNI COELORUM. QUODCUMQUE LIGAVERIS
SUPER TERRAM, ERIT LIGATUM ET IN COELIS: ET QUODCUMQUE SOLVERIS SUPER TERRAM, ERIT SOLUTUM ET IN COELIS" (A tobě dám klíče
nebeského království. Co svážeš na zemi bude svázáno na nebi a co rozvážeš na zemi, bude rozvázáno na nebi – Mt 16,19). Kropenka – místo připomenutí křtu. 118
NEJDELŠÍ CHRÁMY SVĚTA VYZNAČENÉ NA DLAŽBĚ HLAVNÍ LODI BAZILIKY
1. TEMPLVM VATICANVM - M.186.36, (Sv. Petr, Vatikán)
2. LONDINENSIS S.PAVLIS FANVUM - M.158.10 (Sv. Pavel, Londýn, UK)
3. FLORENTINA METROPOLITANA - M.149.28 (Florentský dóm, Itálie)
4. ECCLESIA SS. CORDIS JESV BRVXELLIS - M.140.94 (Božské Srdce Ježíšovo Brussels, Belgium)
5. SANCTVARIVM IMMACOLATAE CONCEPT. WASHINGTON - M.139.14 (Neposkvrněné Početí Panny Marie, Washington DC, USA)
6. ECCLESIA CATHEDRALIS RHEMENSIS - M.138.69 (Remešská katedrála, Rheims, Francie)
7. PRIMARIVM TEMPLVM MEDIOLEANENSE - M.134.94 (Milánský dóm, Milán, Itálie)
8. TEMPLVM CATHEDRALE COLONIENSE - M.134.94 (Kolínský dóm, Kolín, Německo)
9. ECCLESIAS CATHEDRALIS SPIRENSIS - M.134 (Špýrská katedrála, Speyer, Německo)
10. BASILICA S. PETRONII BONONIAE - M.132.54 (San Petronius, Bologna, Itálie)
11. TEMPLVM METROP. HISPALEN SEVILLA - M.132 (Sevilská katedrála, Seville, Španělsko)
12. BASILICA S. PAVLI VIA OSTIENSI - M.131.66 (bazilika sv. Pavla za hradbami, Řím, Itálie)
13. BASILICA METROP. B.M.V. PARISIEN - M.130 (katedrála Notre Dame, Paříž, Francie)
14. ST. VITUS, M.124, (svatovítská katedrála, Praha, Česká republika) 15. PRIMITIALIS ECCLESIA TOLENTANA - M.122 (katedrála v Toledu, Toledo, Španělsko)
16. S.S. ECCLESIA LATERANENSIS - M.121.84 (Lateránská bazilika, Řím, Itálie)
17. ECCLESIA CATHEDRALIS BVM ANGELORVM - M.120.62 (Panny Marie Andělské, Los Angeles, CA.) 119
18. ECCLESIA CATHEDRALIS METROPOLITANA PLATENSIS - M.120, (katedrála v La Plata, La Plata, Argentina)
19. ECCLESIA CATHEDRALIS METROPOLITANA MEXICANA - M.119.55 (katedrála v Mexico City, Mexico City, Mexico)
20. ECCLES. CATHED. B.M.V. ANTVERPIENSIS - M.118.60, (Antverpská katedrála, Antwerp, Belgie)
21. ECCL. S. IVSTINAE V.M. PATAVIN - M.118.50, (Sv. Justína, Padova, Itálie)
22. BASILICA CATHEDRALIS ESZTERGOM - M.118 (katedrála v Ostřihomi, Esztergom, Maďarsko)
23. ECCLESIA CATHEDRALIS FERRARIENS - M.118, (katedrála ve Feraře, Ferrara, Itálie)
24. BASILICA ASSISIEN. S.MARIAE ANG. - M.114.76, (bazilika Panny Marie Andělské , Assisi, Itálie)
25. BASILICA CATHEDRALIS SYDNEYENSIS - M.114.61 (katedrála Panny Marie v Sydney, Sydney, Austrálie)
26. CATH. METROP. SANCTI PAVLI BRASILIA - M.111.45, (sv. Pavel, Brasilia, Brazílie)
27. ECCLESIA CATHEDRALIS WESTMONASTERIENSIS - M.110, (Westminsterská katedrála, Londýn, Anglie)
28. CONSTANTINOPOLITANA DIVAE SOPHIAE ECCLESIA - M.109.57, (Hagia Sophia, Istanbul, Turecko)
29. CATHEDRALIS SANCTA CRVCIS BOSTONIENSIS - M.103.50, (katedrála Svatého kříže, Boston, MA.)
30. BASILICA GEDANENSIS BEATISSIMAE VIRGINIS MARIAE - M.103.50, (bazilika Panny Marie, Gdansk, Polsko)
31. ECCLESIA METROPOL. S. PATRITII NEO EBORACEN. M. 101.19, (metropolitní chrám sv. Patrika, New York, USA) 120
Císařové, korunovaní v bazilice sv. Petra 1. 24. prosince 800 2. 5. dubna 823 3. 2. prosince 850 4. 25. prosince 875 5. 25. prosince 881 6. 21. února 891 7. 895 8. únor 901 9. 24. března 915 10. 2. února 962 11. 25. prosince 967 12. 21. května 996
Karel Veliký, Lev III. Lothar I., sv. Paschal I. Ludvík II., sv. Lev IV. Karel II. Holý, Jan VIII. Karel III. Tlustý Jan VIII. Guido kníže ze Spoleta, Štěpán V. Arnulf, Formosus Ludvík III., Benedikt IV. Berengárius, kníže z Friuli, Jan X. Ota I. Veliký Jan XII. Ota II., Jan XIII. Ota III., Řehoř V.
13. 14. února 1014 14. 26,. března 1027 15. 25. prosince 1046 16. 13. dubna 1111 17. 18. června 1155 18. 15. dubna 1191 19. 4. října 1209 20. 22. listopadu 1220 21. 5. dubna 1355 22. 31. května 1433 23. 19. března 1452
Jindřich II. Německý, Benedikt VIII. Konrád II., Jan XIX. Jindřich III. Černý, Klement II. Jindřich V., Pascal II. Fridrich Barbarossa, Hadrián IV. Jindřich VI., Celestin III. Ota IV., Inocenc III. Fridrich II., Honorius III. Karel IV., kardinál Pierre de Colombiers z Ostie Zikmund
Lucemburský,
Evžen IV. Fridrich III., Mikuláš V.
12. KŘESTNÍ KAPLE – BAPTISTÉRIUM Naše pouť víry začala svátostí křtu, proto hned, jakmile překročíme práh svatopetrské baziliky a připomeneme si svůj křest, když se u majestátné kropenky znamenáme křížem, nelze opomenout jednu z nejkrásnějších kaplí vatikánské baziliky – baptistérium – křestní kaplí. Byla navržena lombardským architektem C. Fontanou (16341714). Ústředním místem kaple je křestní pramen, u něhož se každou neděli uděluje svátost křtu. Původní křtitelnice z 5. století, která sahá do doby papeže Damana, byla nahrazena sarkofágem, používaným jako křtitelnice, a v 17. století pak byla darována křtitelnice, jejíž základna (4x2m) z červeného porfýru byla vytvořena z ornamentu pohanského náhrobku (má se za to, že pochází z hrobky císaře Hadriána – Andělský hrad) později užívaného jako deska sarkofágu Oty II., který zemřel v Římě v roce 983. Rokokový pokryv ze zlaceného bronzu s cheruby, kteří drží medajlon 121
Nejsvětější Trojice, žehnající světu, jímž vévodí Boží Beránek. Obraz na hlavním oltáři, vytvořený připomíná Ježíšův křest v Jordáně.
Kapli zdobí ještě dvě mozaiky: vpravo sv. Petr křtí setníka Kornélia, vlevo pak sv. Petr křtí dva své spoluvězně - sv. Processa a Martiniána. Elipsovitou kopuli baptisteria pokrývají mozaiky nastiňující trojí křest: vodou – Jan Křtitel, krví – mučedníci, a křest touhy – zástupy prahnoucí po očišťující koupeli. V lunetách můžeme kontemplovat starozákonní předobrazy křtu: Noe patřící na duhu po potopě – znamení smlouvy mezi Bohem a člověkem; Mojžíš, vyvádějící vodu ze skály – záchrana těl, ale zatím ne duší; Kristus křtící sv. Petra; Filip udělujíc í křest eunuchovi královny Kandaky; sv. Silvestr křtící císaře Konstantina. Nosné pilíře ukazují na působení křtu na čtyřech světových stranách: Evropa-papežská tiára. Amerika-toulec a peří, Afrika-slon a Azie-
kadidlo. U příležitosti výročí zvolení Jana Pavla II. Petrovým nástupcem – 16. října 1994, byl do dlažby kaple vložen znak tohoto papeže. 122
13. PAMÁTNÍK MARIE CLEMENTINY SOBIESKÉ Maria Clementina Sobieské (1702-35) je jednou ze tří žen, které mají v bazilice pomník. Byla neteří polského krále a byla provdána za následníka anglického trůnu, Jakub III. Stuarta. Na obraze shlíží manžela a
syny. Zemřela ve věku 33 let na tuberkulózu a byla pohřbena v bazilice sv. Petra v kryptě; následně bylo její tělo přeneseno jak uvádí latinský nápis: CORPVS MARIAE CLEMENTINAE MAGNAE BRITANNIAE REGINAE XV. KAL. FEBRVAR. MDCCXXXV AETATIS SVAE XXXIII. ET. MENS. VI. DEFVNCTAE IN HVIVS BASILICAE CRYPTIS POSITVM HVC DIE XXII. MENSIS IANVARII ANNO MDCCXLV TRANSLATVM ET RECONDITVM EST 14. NÁHROBEK RODU STUARTOVCŮ Latinský nápis na náhrobku praví: IACOBO III - (Jakubovi III.) IACOBI II MAGNAE BRIT REGIS FILIO (synu Jakuba II., britského krále) KAROLO EDVARDO - (Karlu Eduardovi) ET HENRICO DECANO PATRVM CARDINALIVM – (a Jindřichovi, děkanu otců kardinálů) IACOBI III FILIIS - (synům Jakuba III.) REGIAE STIRPIS STVARDI POSTREMIS (posledním členům královského rodu Stuartovců) ANNO M DCCC XIX - (1819) BEATI MORTVI QVI IN DOMINO MORIVNTVR - (Blažení, kdo v Pánu umírají). 15. NÁHROBEK BENEDIKTA XV. (Giacomo della Chiesa: 3. září 1914 – 22. ledna 1922) Papež usebraný v modlitbě, klečící na hrobě, připomínajícím 1. světovou válku, kterou nazval „zbytečným krveprolitím“. Hrob je pokryt olivovými ratolestmi. Nad ním je socha Panny Marie představující světu v plamenech Ježíše, Knížete míru. K volbě Benedikta XV. Dochází ve strašlivém okamžiku dějin. Papež se marně snažil odradit od 1. světové 123
války, proti níž pronesl osm odvážných projevů. Volal po spojenectví všech národů a po odzbrojení. Zatímco se blížila válka, on v široké míře organizoval díla pomoci. Versailleský mír odsoudil jako „posvěcení nenávisti“. Blahořečil Janu z Arku a založil Univerzitu Sacro Cuore (Božského Srdce Páně). Uzavřel diplomatické styky Anglii a Francii a v duchu encykliky, vydané 23. května 1920, zavedl nový protokol pro návštěvy katolických panovníků v Římě. Schválil projekt Muzea, věnovaného sv. Petru, tvořeného sbírkami všech nálezů starobylé Konstantinovy baziliky. Benedikt XV. zemřel nečekaně brzy ve věku 67 let na zápal plic. Dva roky předtím mu nechali Turci postavit v Istanbulu sochu, která jej oslavuje jako „the great pope of the world tragedy ... the benefactor of all people, irrespective of nationality or religion“ (největšího papeže světové tragédie …, dobrodince všeho lidstva, bez ohledu na národnost či náboženství“). 16. KAPLE PŘEDSTAVENÍ PANNY MARIE V CHRÁMĚ Pod oltářem spočívá skleněná rakev s tělem kanonizovaného papeže – sv. Pia X. (19041914), „pauper et dives, mitis et humilis corde“ (chudý a bohatý, tichý a pokorný srdcem). Je oblečen do papežských rouch, tvář a ruce jsou pokryty stříbrem. Svět nejvíce obdivoval jeho
moudrost a pevnou vládu. Pomohl obnově křesťanského života zavedením moudrých zákonů do náboženské výchovy dětí, mladých i dospělých. Jeho katechizmus dává jasné 124
odpovědi na množství náboženských otázek. Otevřel dětem přístup k eucharistii už od nejútlejšího věku, a vybízel k dennímu svatému přijímání, jako ke zdroji ctností a svatosti. Reformoval liturgii, a to jak revizí Misálu a breviáře, tak i posvátné hudby a gregoriánského chorálu. Bojoval proti modernizmu a odsoudil ho jako příčinu mnohého zla. Nebyl však s to přesvědčit vládnoucí monarchy a hlavy států své doby, aby zabránili konfliktu, který po čtyři dlouhá léta zbrocoval Evropu krví. Na klenbě je zobrazen Luciferův pád, zatímco na protilehlé straně vidíme korunovaci Panny Marie za Královnu nebeských kůrů. Na pilířích jsou: Izaiáš hledící na oblak, Jozue zastavující slunce, Jael usmrcující Sisaru, Judit s Holofernovou hlavou. Na lunetách spatřujeme Mojžíšovu sestru Marii, opěvující pokoj v Izraeli; Mojžíše, zouvajícího opánky před hořícím keřem; Noema s jeho archou a holubici míru. Árona, žehnajícího archu; Balaáma, ukazujícího Jakubovu hvězdu; Gedeona s tajemně oroseným rounem. 17. POMNÍK SV. JANA XXIII. (Angelo Roncalli: 28. října 1958 - 3. června 1963) Jeden z výjevů na pomníku zachycuje papeže při návštěvě římského vězení Regina Coeli. Tehdy Jan XXIII. Říkal vězňům, že dokud za ním nebudou moci přijít oni, bude za nimi chodit on. Jan Pavel II. ve své homílii o svatodušních svátcích 2001 řekl, že „právě dnes o slavnosti Ducha svatého je příhodná chvíle vzdát hold Janu XXIII., jenž svolal II. vatikánský koncil, neboť protagonistou koncilu byl právě Duch svatý“. „Ovšem největším darem papeže Jana XXIII. Církvi – pokračoval papež - nebyl koncil, ani jeho velký smysl pro humor a dobrota. „Tím největším darem papeže Jana Božímu lidu byl on sám, jeho svědectví svatosti“. Když ho jednou navštívil vydavatel Pravdy, řekl mu: „Říkáte, že jste ateista, ale zajisté nebudete mít nic proti tomu, aby starý muž požehnal vašim dětem“. Jindy seděl kardinál Roncalli vedle dámy s velkým výstřihem. Ostatní napjatě pozorovali, jak se bude chovat. Když došlo na ovoce, sáhla dáma po jablku. „Pozor, milostivá paní“, řekl kardinál. „Proč? Nebojte se, nenabídnu vám to jablko, pane kardinále. Sním je sama. „Na to právě myslím. Když snědla Eva jablko, zpozorovala, že je nahá“. 125
18. NÁHROBEK SV. PIA X. (Giuseppe Melchiorre Sarto: 4. srpna 1903 – 20. srpna 1914) Po vysvěcení na kněze (1858) byl nejprve devět let kaplanem, potom venkovským farářem; od roku 1875 kanovníkem, kancléřem a spirituálem v semináři v Trevisu; biskupem v Mantově (1884), kardinálem a benátským patriarchou (1893). Jako papež (od roku 1903) vyhlásil reformu církevní hudby, breviáře a misálu, církevního práva a římské kurie; zakročil proti nesprávným naukám modernismu; zreformoval vyučování katechismu; stanovil předpisy pro první svaté přijímání; vybízel k častému přijímání svátostí a k aktivní účasti na slavení liturgie. Jeho heslem bylo: Instaurare omnia in Christo: Všechno obnovit v Kristu. Zemřel 20. srpna 1914, krátce po vypuknutí I. světové války, jíž se marně snažil zabránit. Za svatého byl prohlášen roku 1954.
19. NÁHROBEK INOCENCE VIII. (29.srpna 1484–25.července 1492)
Významnou událostí jeho pontifikátu byl pád Granady v lednu 1492, nikoli však jeho zásluhou, ale díky Ferdinandu V. Aragonskému a Isabelle Kastilské, ale ve Vatikáně byla natolik oslavována, že vysloužila španělskému králi a jeho nástupcům titul „Katolické Veličenstvo“. Inocenc zemřel 25. 7. 1492 a zanechal po sobě četné potomstvo (Octo Nocens pueros genuit, totidemque puellas; Hunc merito poterit dicere Roma patrem – Inocens zplodil osm synů a stejně tolik dcer, takže právem jej Řím bude mohl zvát otcem).
20. CHÓROVÁ KAPLE 21.
OLTÁŘ
POČETÍ 126
NEPOSKVRNĚNÉHO
Oltářní obraz Pietra Bianchiho (1694-1740) představuje Neposkvrněnou Pannu Marii ve slávě, nesenou anděly a uctívanou sv. Františkem z Assisi, sv. Antonínem z Padovy a sv. Janem Chrysostomem. 8. prosince 1854, u příležitosti vyhlášení dogmatu o Neposkvrněném početí Panny Marie, papež Pius IX. obraz Panny Marie korunoval zlatým diadémem. U příležitosti 50. výročí vyhlášení dogmatu pak Pius X. přidal druhou korunu z dvanácti hvězd, skvící se dvanácti brilianty, jež darovaly různé národy. Pod oltářem spočívají ostatky sv. Jana Chryzostoma a relikvie sv. Františka a sv. Antonína. 22. NÁHROBEK LVA XI. (Alessandro Octavian de' Medici, 1. – 27. dubna 1605) Růže vytesané na podstavci a nápis „OSTENSUS MAGIS QUAM DATUS, … SIC FLORUI“, deklarují fakt, že jeho pontifikát trval jen 27 dní. Dvě ženské postavy po jeho boku symbolizují Statečnost a Velkorysost. Spodní výjev znázorňuje Jindřicha IV. francouzského, který se zříká protestantizmu v době, kdy Lev byl apoštol. Nunciem, a na tomto kroku se výrazně podílel. Jeho přičiněním rovněž došlo ke stvrzení mírové smlouvy mezi Španělskem a Francii. 23. NÁHROBEK BL. INOCENCE XI. (Benedetto Odescalchi, 21. září 1676 – 12. srpna 1689) Postavu papeže obklopují Víra a Statečnost. Basreliéf ukazuje vítězství nad Turky u Vídně v r. 1683. Inocenc XI. byl beatifikován 7. října 1956 a jeho památka se slaví 13. srpna. Jeho tělesné pozůstatky se nacházejí pod oltářem sv. Šebestiána na protější straně baziliky.
127
24. OLTÁŘ PROMĚNĚNÍ PÁNĚ Na oltáři spatřujeme jeden z nejkrásnějších obrazů u sv. Petra. Jde o reprodukci posledního Raffaellova obrazu „malovaného na smrtelném lůžku“, jehož originál se nachází ve vatikánských muzeích. V roce 1797 jej odvezl Napoleon do Paříže, ale po jeho pádu se v roce 1815 vrátil zpět do Vatikánu. 25. KLEMENTINSKÁ KAPLE
Klementinská kaple byla zadána papežem Klementem VIII. (15921605). Její výzdobu zahájil Michelangelo a dokončil Giacomo della Porta (15401602) k jubileu roku 1600. Oltář 27 je zasvěcen sv. Řehoři Velikému (590-604). V sarkofágu pod oltářem se od roku 1606 uchovávají jeho ostatky. Jméno tohoto papeže, nazývaného také „Zachránce Církve“ a „Obhájce Říma“ je spojeno s Gregoriánským chorálem, k němuž dal podnět. Byl prvním mnichem, který se stal papežem. 26. NÁHROBEK PIA VII.
(Barnaba Chiaramonte, 14. března 1800 – 20. srpna 1823) podobně jako jeho předchůdce byl i Pius VII. vězněn Napoleonem. O svátku sv. Ignáce z Loyoly – 7. srpna 1814 (dnes se svátek slaví 31. 128
července), papež obnovil jezuitský řád. Náhrobek nechal zbudovat jeho státní sekretář, kardinál Consalvi. Vytvořil jej dánský mistr Bertel Thorvaldsen - jediný protestantský sochař, jehož dílo je u sv. Petra. 29. NÁHROBEK PIA VIII. (Francesco Castiglioni, 31. března 1829 – 30. listopadu 1830) Papež je zobrazen při modlitbě, nad ním se vypíná socha Krista
na trůně a po bocích jsou sochy sv. Petra a Pavla. Nacházíme tu i alegorická vyobrazení Prozíravosti a Spravedlnosti. Papež byl během francouzského panství nad Itálii v roce 1818 uvězněn, protože odmítl přísahu spojenectví s Napoleonem. Schválil dekrety koncilu v Baltimore (říjen 1829), což bylo první formální setkání amerických biskupů. Za pomníkem jsou dveře vedoucí do sakristie a klenotnice muzea
28. Po cestě nám neunikne seznam papežů pohřbených u sv. Petra.
129
30. OLTÁŘ LŽI Oltářní obraz ilustruje scénu ze Skutků apoštolů (5,1-11), kdy manželé Ananiáš a Safíra chtěli sv. Petrovi oklamat a za svou lež zaplatili životem. Nějaký muž, jménem Ananiáš, a jeho manželka Safira prodali svůj pozemek. Ananiáš si však s vědomím své ženy dal nějaké peníze stranou, zbytek přinesl a položil apoštolům k nohám. Ale Petr mu řekl: "Ananiáši, proč satan ovládl tvé srdce, že jsi lhal Duchu svatému a dal stranou část peněz za to pole? Bylo tvé a mohl sis je přece ponechat; a když jsi je prodal, mohl jsi s penězi naložit podle svého. Jak ses mohl odhodlat k tomuto činu? Nelhal jsi lidem, ale Bohu!" Když to Ananiáš uslyšel, skácel se a byl mrtev; a na všechny, kteří to slyšeli, padla velká bázeň. Mladší z bratří ho přikryli, vynesli a pohřbili. Asi po třech hodinách vstoupila jeho žena, netušíc, co se stalo. Petr se na ni obrátil: "Pověz mi, prodali jste to pole opravdu jen za tolik peněz?" Ona řekla: "Ano, jen za tolik." Petr jí řekl: "Proč jste se smluvili a tak pokoušeli Ducha Páně? Hle, za dveřmi je slyšet kroky těch, kteří pochovali tvého muže; ti odnesou i tebe." A hned se skácela u jeho nohou a zemřela. A velká bázeň padla na celou církev i na všechny, kteří o tom slyšeli.
Oltářní obraz, popisující příběh ze Skutků apoštolů je úmyslně umístěn před kněze, který vychází ze sakristie ke slavení mše svaté. Má mu vždy připomenout jeho povolání k bezvýhradnému sebedarování Bohu a službě jeho lidu, a běda knězi, který se sobecky zříká svého slibu! 31. SOCHA SV. ONDŘEJE Svatý Ondřej byl bratrem Šimona Petra a prvním učedníkem, kterého Ježíš povolal. Odešel do Řecka kázat evangelium. Tradice uvádí, že zemřel mučednickou smrtí – ukřižován na kříži ve tvaru „X“. Relikvie hlavy sv. Ondřeje byla darována papeži Piu II. (1460). Pavel VI. pak tuto relikvii daroval chrámu sv. Ondřeje na Patrasu (1966) na znamení přátelství s Řeckou pravoslavnou Církví. 130
32. SOCHA SV. PETRA Starobylá bronzová socha knížete apoštolů, sedícího na trůně, držícího v levici klíče Božího království a pravou rukou žehnaje, se stává předmětem úcty poutníků, kteří líbají jeho nohu, která už musela být mnohokrát vyměněna. Zvláště středověcí poutníci si polibkem vyprošovali na sv. Petru milost šťastného návratu a otevření nebeské brány, pokud by během pouti zemřeli. Na svátek sv. Petra – 29. června – se socha odívá do purpuru, alby, tiary, štoly. Nad baldachýnem je na okrouhlé mozaice zobrazen papež Pius IX. (18471878), první papež, jehož pontifikát v 19. století trval déle, než Petrův – ten stál v čele Církve 25 let, zatímco Pius IX. seděl na Petrově trůně 31 let. Druhý nejdelší pontifikát v dějinách byl pontifikát Jana Pavla II. (1978-2005), který trval 27 let. Tradice praví, že sochu nechal zhotovit papež Lev Veliký na poděkování za zastavení Attily; mělo být údajně použito kovu ze sochy boha Jupitera na Kapitolu. Ve skutečnosti však nejstarší doložené informace o soše sahají do 15. století. Obecně se má za to, že socha pochází z konce 13. století a jejím autorem je Arnoldi di Cambio, umělec, jenž vytvořil kapli Bonifáce VIII. v Konstantinově bazilice. 33. SOCHA SV. LONGÍNA Longinus byl římský setník, který kopím probodl Kristův bok a hned vyšla „krev a voda“. Říká se, že potom, co byl svědkem zatmění slunce při Ježíšově smrti, přijal křesťanství. Evangelista sv. Lukáš říká, že setník „velebil Boha a prohlásil: „Tento člověk byl skutečně spravedlivý“ (Lk 23,47). Domnělé Longinovo kopí bylo darováno v roce 1492 papeži Inocenci VIII. Pod lodžiemi s relikviemi vytvořil Bernini niky v nichž spočívají čtyři kolosální sochy, téměř 10 m vysoké. Sochu Longína vytvořil ze čtyř mramorových bloků v roce 1643. Kopule nad papežským oltářem je nesena čtyřmi gigantickými pilíři, 45 m vysokými obvodu 71 metrů. Se stavbou začal Bramante a dokončil ji Mi131
chelangelo. V roce 1624 pověřil Berniniho papež Urban VIII., aby v těchto pilířích vytvořil čtyři lodžie. Dostaly název „Lodžie relikvií“. Každá byla chráněna balustrádou a ozdobena dvěma sloupy s listy vinné révy a nádhernými basreliéfy odkazujícími na čtyři „nejvzácnější relikvie“. Byly to: fragmenty z Ježíšova kříže, nalezené v římských chrámech Svatého kříže jeruzalémského a svaté Anastázie - papež Urban VIII. chtěl v roce 1629, aby byly přeneseny do baziliky sv. Petra a uloženy do pilíře sv. Heleny; kus látky s otiskem tváře muže s vousy, který křižáci přinesli z Jeruzaléma do Říma, a který se zde uctíval od 12. století; fragment Longínova kopí, jenž sultán Bajazet, syn Mohameda II. věnoval papeži Inocenci VIII.; hlava sv. Ondřeje, přinesená do Benátek Tomášem Palaiolagosem a věnována papeži Piu II. (1460). 34. SOCHA SV. HELENY Svatá Helena byla matkou císaře Konstantina. Po svém obrácení ke křesťanství konala mnoho charita-tivních děl, včetně budování chrámu v Římě i ve Svaté zemi. Během pouti do Svaté zemi nalezla pravé ostatky Svatého kříže. Vzácná relikvie byla převezena do Říma a po staletí uctívána v bazilice Svatého kříže Jeruzalémského, který nechala sv. Helena v Římě zbudovat. Od roku 1629 se tato relikvie nachází ve zlatém relikviáři v bazilice sv. Petra. Legendu o nalezení svatého kříže potvrzuje jako první milánský arcibiskup sv. Ambrož v pohřební řeči nad císařem Theodosiem Velikým. Krátce nato se legenda objevuje v Církevních dějinách Rufina, mnicha, který se narodil v Aquileji kolem roku 345, a své dílo vytvořil kolem roku 402 poté, co strávil dvacet let na Olivové hoře. Píše tu, jak Helena byla ve snu zpravena o tom, aby se odebrala do Jeruzaléma. Začala se tady vyptávat místních obyvatel na místo, kde byl Ježíš ukřižován. Bylo těžké místo najít, protože předchozí pronásledovatelé nad ním postavili sochu Venuše, aby křesťané, kteří by na tom místě chtěli vzdávat hold Kristu, budili dojem, že se klanějí Venuši. 132
Proto na to místo nechodili a toto pozvolna upadlo v zapomnění. Vedena Božím zjevením ve snu, však místo nalezla. Byly tam tři kříže i tabulka s nápisem v řečtině, latině a hebrejštině. V této nejistotě, který kříž je pravý, jí podal pomocnou ruku místní biskup Makarius. Ve městě žila jistá žena, těžce nemocná. Makarius tehdy císařovně Heleně řekl: „Vezmi všechny tři kříže, které jsi podle Božího vedení našla, a polož je postupně na nemocnou“. A vskutku: žena byla zázračně uzdravena při položení třetího kříže. Ten byl vzápětí identifikován jako kříž Kristův. V Sokratových Církevních dějinách (r. 380) se dokonce říká, že byly nalezeny i hřeby, které Helena poslala do Konstantinopole, kde byly vloženy do císařské přilby a do otěží jeho koně. 35. SOCHA SV. VERONIKY
Svatá Veronika - podle zbožné tradice – byla ženou, která na křížové cestě otřela Ježíšovi tvář. Relikvie utrpení obsahuje roušku, na níž je
otištěna tvář muže s vousem. Byla přenesena křižáky z Jeruzaléma do Říma a má se za to, že je to Veroničina rouška. Pod tímto pilířem položil papež Julius II. dne 18. dubna 1506 základní kámen nové svatopetrské baziliky. 133
36. PAPEŽSKÝ OLTÁŘ A BALDACHÝN
Když v roce 1623 usedl na Petrův stolec papež Urban VIII. (Maffeo Barberíni, 15681644), dostává pětadvacetiletý Gian Lorenzo Bernini svou první a největší veřejnou zakázku – baldachýn nad hrobem sv. Petra. Jde o monumentální architektonické dílo, označující hrob knížete apoštolů. Toto velkolepé dílo vyžadovalo spolupráci mnoha dalších slavných umělců, jakými byli Francesco Borromini, Berniniho architektonický spolupracovník, a sochaři Stefan Maderno, Francois Duquesnoy, Andrea Bolgi, Luigi Bernini (bratr Gian Lorenza) a celá řada dalších kovotepců, slévačů a kameníků. K tavbě bylo použito antického bronzu, pocházejícího z Panteonu (na baldachýn bylo třeba 47 tun kovu), což dalo vznik proslulému hanopisu: "Quod non fecerunt Barbari fecerunt Barberini" („co nedokázali Barbaři, provedli Barberíni“), jenž byl protestem proti bezbřehým ambicím papežské rodiny (Urban VIII. byl posledním papežem, který v široké míře uplatňoval nepotizmus), aby si velkolepými pomníky zjednali slávu a nezastavili se ani před monumenty antického Říma. Stavba trvala devět let (1624-1633). Výška baldachýnu včetně kříže na vrcholku dosahuje 28,75 m, což je přibližně výška desetipatrového domu a jen každý z dvacetimetrových pilířů váží něco před 9 tun, a je zdoben olivovými ratolestmi, čímž připomíná baldachýn v procesí Božího Těla. 134
KANTIKUM PANNY MARIE
Lk 1, 46-55 Potom se říká následující kantikum z evangelia s příslušnou antifonou. Antifona ke kantiku Panny Marie je obvykle mezi vlastními texty. Pro všední dny liturgického mezidobí je uvedena na příslušném místě v žaltáři. O slavnostech, svátcích a památkách svatých, pokud není vlastní, bere se ze společných textů; o památkách svatých se může vzít též z příslušného dne liturgické doby.
Můj duch jásá v Bohu
VELEBÍ MÁ DUŠE HOSPODINA * A MŮJ DUCH JÁSÁ V BOHU MÉM SPASITELI,
NEBOŤ SHLÉDL NA SVOU NEPATRNOU SLUŽEBNICI.*
OD TÉTO CHVÍLE MNE BUDOU BLAHOSLAVIT VŠECHNA POKOLENÍ, ŽE MI UČINIL VELIKÉ VĚCI TEN, KTERÝ JE MOCNÝ.* JEHO JMÉNO JE SVATÉ. A JEHO MILOSRDENSTVÍ TRVÁ OD POKOLENÍ DO POKOLENÍ * K TĚM, KDO SE HO BOJÍ. MOCNĚ ZASÁHL SVÝM RAMENEM,* ROZPTÝLIL TY, KDO V SRDCI SMÝŠLEJÍ PYŠNĚ. MOCNÉ SESADIL Z TRŮNU * A PONÍŽENÉ POVÝŠIL, HLADOVÉ NASYTIL DOBRÝMI VĚCMI * A BOHATÉ PROPUSTIL S PRÁZDNOU. UJAL SE SVÉHO SLUŽEBNÍKA IZRAELE,* PAMATOVAL NA SVÉ MILOSRDENSTVÍ, JAK SLÍBIL NAŠIM PŘEDKŮM,* ABRAHÁMOVI A JEHO POTOMKŮM NAVĚKY. SLÁVA OTCI I SYNU * I DUCHU SVATÉMU,
JAKO BYLA NA POČÁTKU, I NYNÍ I VŽDYCKY A NA VĚKY VĚKŮ.
AMEN.
*
Opakuje se antifona. 135
BENÍČEK Josef ADAMCOVÁ Václava ADAMEC Josef BÁBÍK Jiří BÁBÍKOVÁ Jana BÁBÍKOVÁ Patricie BAROŠ Bohuslav BLAŽEK Jiří BLAŽKOVÁ Anna CROY Jana DANČÁK Josef DANČÁKOVÁ Marie FIŠEROVÁ Miroslava FORMANOVÁ Jana GAZDÍKOVÁ Jitka GAZDÍK Václav HNÁTKOVÁ Marie HOLADA Jaroslav HURTÍKOVÁ Milada 136
CHRENKOVÁ Eva PAZDERA Karel JANSKÁ Zuzana POSPÍŠILOVÁ Zuzana KALINOVÁ Jaroslava PULTEROVÁ Marie KARPINSKÁ Halina REK Jiří KRATOCHVÍLOVÁ Irena RÍDL Vojtěch KUDRMANN Jiří RUDLOVÁ Vlasta KUDRMANNOVÁ Marie SLAVÍKOVÁ Ludmila MANDÍKOVÁ Františka SLOVÁK Josef MARTINKOVÁ Libuše SLOVÁKOVÁ Ludmila MAŘASOVÁ Anna SLOVÁK Pavel MENŠÍKOVÁ Marie SLOVÁK Vojtěch MIKEŠ Josef STAŇOVÁ Marta MIKEŠOVÁ Magda ŠILHÁN Jan MIKULČÍKOVÁ Jarmila ŠILHÁNOVÁ Jarmila NAVLÁČIL Jakub ŠPENDLÍKOVÁ Miroslava NAVLÁČIL Martin TRÁVNÍČKOVÁ Marie NAVLÁČILOVÁ Jaroslava VAKRČKOVÁ Marie NAVLÁČILOVÁ Petra VANĚK Vlastimil PÁTEROVÁ Božena VOLDŘICHOVÁ Alena