MASARYKOVA UNIVERZITA PEDAGOGICKÁ FAKULTA Katedra sociální pedagogiky
Sociálně-právní ochrana dětí Diplomová práce
Brno 2006
Vedoucí diplomové práce:
JUDr. Jana Otoupalíková
Vypracoval:
Bc. Vlastimil Jandera
Prohlášení
Prohlašuji, že jsem diplomovou práci zpracoval samostatně a použil prameny uvedené v seznamu literatury.
jen
Souhlasím, aby práce byla uložena na Masarykově univerzitě v Brně v knihovně Pedagogické fakulty a zpřístupněna ke studijním účelům. Brně dne 19. dubna 2006
Bc. Vlastimil Jandera
Poděkování
Na tomto místě bych rád poděkoval vedoucí práce JUDr. Janě Otoupalíkové za
cenné rady a velmi vstřícnou a užitečnou metodickou pomoc, kterou mi poskytla při zpracování diplomové práce.
Obsah
Úvod.................................................................................................................... 6 Základní pojmy.................................................................................................... 7 1.
Rodina jako základní činitel socializace osobnosti.................................... 10
1.1
Postavení rodiny ve vývoji a výchově........................................................ 10
1.3
Výchovné selhání jako zdroj narušení dítěte............................................. 13
1.2 1.4 1.5 2.
Charakteristika rodinné výchovy................................................................ 11 Rodina obtížně vychovatelné mládeže...................................................... 16 Způsoby výchovy dítěte podle Karla Nešpora........................................... 17 Příčiny vzniku a vývoje sociálně-patologických jevů.................................. 19
2.1
Vnitřní vlivy................................................................................................. 19
2.3
Vliv rodiny................................................................................................... 21
2.2 2.4 3.
Vnější vlivy................................................................................................. 21 Vliv školy.................................................................................................... 21 Sociálně-patologické jevy ve společnosti................................................... 23
3.1
Typy zátěžových situací............................................................................. 23
4.
Reedukační proces................................................................................... 28
3.2
Mechanismy psychické adaptace na zátěžové situace............................ 26
4.1
Převýchovný proces ve fázích.................................................................. 29
4.3
Vychovatel................................................................................................. 31
4.2 4.4 5.
Osobnost edukátora.................................................................................. 31 Pedagog.................................................................................................... 33 Vznik termínu CAN, výklad, příznaky........................................................ 35
5.1
Syndrom týraného dítěte........................................................................... 35
5.3
Syndrom zneužívaného dítěte.................................................................. 37
5.2 5.4 6.
Syndrom zanadbávaného dítěte............................................................... 36 Diagnostika CAN....................................................................................... 37 Právní základ sociálně-právní ochrany dětí.............................................. 39
6.1
Ústava České republiky............................................................................ 39
6.3
Úmluva o právech dítěte........................................................................... 41
6.2 6.4 6.5
Listina základních práv a svobod.............................................................. 40 Organizace spojených národů.................................................................. 41 Haagská konference o mezinárodním právu soukromém........................ 42
6.6
Rada Evropy............................................................................................. 43
7.
Sociálně-právní ochrana dětí.................................................................... 46
6.7
Evropská unie (Evropské společenství).................................................... 44
7.1
Ministerstvo práce a sociálních věcí......................................................... 47
7.3
Ministerstvo zdravotnictví.......................................................................... 49
7.2 7.4 7.5 7.6 7.7 7.8 7.9
Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy............................................ 48 Státní zastupitelství................................................................................... 49 Komise pro sociálně-právní ochranu dětí................................................. 51 Úřad pro mezinárodně-právní ochranu dětí.............................................. 52 Neziskové organizace............................................................................... 52 Pracoviště orgánu-sociálně-právní ochrany dětí....................................... 53 Vzdělání pracovníků orgánu sociálně-právní ochrany dětí....................... 56
7.9.1 Náplň práce pracovníka sociálně-právní ochrany dětí.............................. 56 8.
Opatření sociálně-právní ochrany dětí...................................................... 59
8.1
Předběžné opatření................................................................................... 60
8.3
Osvojení.................................................................................................... 61
8.2 8.4 8.5 8.6 8.7 8.8 9.
Náhradní rodinná péče.............................................................................. 60 Pěstounská péče....................................................................................... 62 Poručnictví................................................................................................ 63 Svěření dítěte do výchovy jiné fyzické osoby než rodiče.......................... 63 Ústavní výchova........................................................................................ 64 Rozhodování soudů na základě podaných podnětů................................. 67 Praktická část............................................................................................ 70
9.1
Stanovení cíle, hypotéz a technik výzkumu.............................................. 70
9.3
Případové studie....................................................................................... 73
9.2 9.4
Charakteristika zkoumaného vzorku......................................................... 72 Vyhodnocení výzkumu.............................................................................. 87
Závěr................................................................................................................... 88 Resumé............................................................................................................... 89 Summary............................................................................................................. 90 Literatura a prameny........................................................................................... 91
Úvod
Vývoj lidské civilizace s sebou přináší kromě pokroku a zlepšování
podmínek lidského života i množství problémů, které se často vymykají
možnostem člověka je úspěšně zvládnout. Výchova člověka musí být opřena o
hluboké poznání struktury jeho osobnosti, o poznání zákonitostí jeho rozvoje a hybných sil, které spolupůsobí na jeho utváření. Nutné je i poznání těch zákonitostí a způsobů ovlivňování, které by korespondovaly s požadavky uznávaných norem.
Po staletí byla diskutována otázka, zdali je v určování průběhu lidského
vývoje a výchovy důležitější vliv genetických informací, přírody a nebo prostředí ve kterém dítě vyrůstá. V současné době se většina psychologů přiklání k tomu, že důležitou úlohu v
lidském vývoji hraje otázka genetických předpokladů,
prostředí, a současné zdůrazňují, že vývoj člověka je doprovázen ustavičnou interakcí výše zmíněných elementů.
Při utváření společnosti vzrůstá ve stále větší míře význam formování
osobnosti člověka. V komplexu otázek spojených s vývojem osobnosti má své opodstatněné místo také problematika skupiny lidí, kteří se svým chováním a jednáním odchylují od všeobecně uznávaných norem a dokonce tyto normy
vědomě porušují a v konečném důsledku tak vytváří vzory modelů chování pro nadcházející generace. Tato skutečnost je nejen výrazem současných trendů v oblasti teoretického vědeckého poznání, nýbrž také vyplývá z každodenních
praktických potřeb stále náročnějšího řízení a organizování života v dnešní uspěchané společnosti.
Obsahy jednotlivých kapitol nejsou ve většině případů vyčerpávajícím
shrnutím, ale pouze nástinem odpovídajícím rozsahu diplomové práce.
Základní pojmy Dítě
Dítětem se podle Úmluvy o právech dítěte přijaté dne 20.11. 1989 v New Yorku
rozumí osoba mladší 18 let, pokud nedosáhla zletilosti dříve např. dle Českého právního řádu přichází v úvahu
dosažení
zletilosti uzavřením
manželství.
Trestně právní úprava takového pojmu neužívá. Dle zákona od rodině se
dítětem rozumí osoba mladší osmnácti let. Dle zákona č. 218/2003 Sb. lze
uložit jako formu ochranného opatření, mladistvému, tedy osobě starší patnácti
let, ochrannou výchovu pokud se dopustí provinění a současně jsou splněny
podmínky pro uložení ochranné výchovy. Osobě mladší patnácti let lze uložit za
jednání, kterým naplní znaky skutkové podstaty trestného činu taktéž opatření v podobě ochranné výchovy za čin jinak trestný. Mládež
Mládež je spojována s různými věkovými kategoriemi v závislosti na předmětu a
rozsahu zkoumání jednotlivých vědních oborů (kriminologie, sociologie…). Obecně jsou za mládež považovány osoby mladší 18 let. Mladiství
Mladistvý je pojem trestněprávní. S tímto pojmem je spojen počátek trestně-
právní odpovědnosti fyzické osoby za spáchané provinění (i přestupek). Trestní odpovědnost mladistvého počíná spácháním provinění v den, který následuje
po dni dovršení 15 let a končí v den dovršení 18 let. Spáchá-li osoba čin jinak trestný v den svých 15. narozenin, není trestně odpovědná. Naproti tomu
spáchá-li provinění v den svých 18. narozenin, je stále trestně odpovědná jako
osoba mladistvá. Obecná (plná) trestní odpovědnost pachatele za spáchaný
trestný čin nastává až dnem následujícím po dni, ve kterém fyzická osoba dovršila 18 let.
Osoba blízká věku mladistvého
Osoba blízká věku mladistvého je pojem používaný převážně kriminologií a praxí. V trestním zákoně je tento pojem užit v ustanovení § 33 písm. b) jako
polehčující okolnost při výměře trestu. Je to krátké časové období mezi 18. a
19. rokem života, kdy může být tato osoba považována za osobu blízkou věku mladistvému. Nezletilý
Nezletilý je obsahově i významově opakem zletilosti. Nezletilý je fyzická osoba,
která nedovršila 18. roku života nebo nenabyla zletilosti uzavřením manželství. V trestním právu se tento pojem nepoužívá, v trestní praxi je využíván pro označení osob mladších 15 let. Zletilý
Zletilá je fyzická osoba, který dovršila 18 let života. Je to pojem občansko-
právní i trestně-právní. Před dovršením tohoto věku se zletilosti nabývá též uzavřením manželstvím. Sociologie
Sociologie - věda o společnosti, jejím úkolem je analyzovat a studovat společenské jevy. Předmětem jejího studia není člověk jako jednotlivec, ale člověk sdružený s dalšími lidmi v různých sociálních skupinách. Společenský jev
Společenský jev - v sociologickém pojetí je kvalitativně svérázný, relativně
samostatný, značně složitý, poměrně přesně odlišený útvar (skupina, instituce), děj nebo proces probíhající ve společnosti (jak se společenská realita projevuje i když neznáme její podstatu). Sociální deviace
Sociální deviace - porušení či podstatná odchylka od společenské normy nebo
skupiny norem, nerespektování požadavků, které na jednotlivce či skupinu klade určitá norma nebo soubor norem. Sociologické pojetí deviace je mnohem
širší než pojetí právní nebo etické, protože je chápáno jako narušení kterékoliv sociální normy, nejenom normy sankciované právem, nábožensky či morálně.
Rodina
Rodina - skupina jednotlivců spojená pokrevním příbuzenstvím, sňatkem či
adopcí, vytvářející ekonomickou jednotku. Její dospělí členové jsou odpovědni za výchovu dětí a často pečují i o staré handicapované rodinné příslušníky. Domácnost
Domácnost - z hlediska sociální politiky základní rezidenční a ekonomická
jednotka, obvykle tvořena nukleární nebo rozšířenou rodinou, která poskytuje
sociální zázemí nesoběstačným nebo v nepříznivé sociální situaci se ocitnuvším jedincům a k jejíž sociální situace jsou vtahovány některé sociální dávky.
Výchova
Výchova - je cílevědomá, záměrná a soustavná činnost, která sleduje rozvoj
fyzických, psychických i sociálních kvalit člověka v souladu s cíly a úkoly, které
si klade společnost. Obecně lze říci, že jde o proměnu a vývoj struktury osobnosti člověka ze účelem dosažení určité dokonalosti v závislosti na představách, jaký by člověk měl být. Sociální patologie
Sociální patologie - zabývá se jevy, které vznikají v určité společnosti, které jsou
společností
negativně
hodnoceny
a
které
narušují
společenské
uspořádání, jehož důsledkem vznikly. To co je v dané společnosti nežádoucí (patologické) se vždy definuje podle uspořádání dané společnosti. Sociálně patologické jevy
Sociálně-patologické jevy - negativní jevy projevující se ve společnosti
(alkoholismus, tabakismus, nealkoholová toxikománie, nevhodné působení rodiny, nevhodné chování v dětském věku a dospívání). CAN
Syndrom zneužívaného a zanedbávaného dítěte
1. Rodina jako základní činitel socializace osobnosti
Poznatky různých výzkumů zvýrazňují stále přesvědčivěji úlohu rodiny v
utváření životních postojů. Rodina je mediem zprostředkujícím působení externích vlivů na tvárný psychický aparát dítěte. Je prvním místem, v němž se podrobuje sociálnímu učení a je tradičně považována za hlavního činitele, jenž svým selháváním dětem umožňuje patologické chování.
Matějček (1986) uvádí, že „dobrý domov je jednou z podmínek šťastného
dětství. A šťastné dětství je jednou z podmínek pro dobré, zdravé utváření lidské osobnosti. A duševně zdraví, zdatní, vyspělí lidé tvoří zdravou
společnost. Není tedy domov našich dětí jen tak docela soukromou záležitostí rodičů, ale v zájmu celé naší společnosti.“
1.1 Postavení rodiny ve vývoji a výchově
Je všeobecně známé, že základy osobnosti se formují od raného dětství. Na
formování vývoje lidského jedince se podílí množství vnějších i vnitřních činitelů, které se vzájemně prolínají a působí tak v integrálním spojení. Lidé mají různé zděděné a vrozené zvláštnosti tělesné a psychické, různé vlohy a
dispozice, které se v průběhu individuálního vývoje rozvíjejí na základě aktivní
interakce jednotlivců s prostředím. Prvním prostředím, se kterým dítě přichází do styku, je rodina. Vzhledem k tomu, že dětství je úsekem lidského života pro formování osobnosti, jeví se prostředí rodiny jako nesmírně důležité, nesoucí odpovědnost za to, jakým člověkem se to které dítě stane. Rodina je základním
prostředím, jehož vliv později doplňují další instituce, jako jsou předškolní zařízení, základní školy, zájmové a sportovní kroužky, společenské organizace.
Ze všech výzkumů i praktických zkušeností vyplývá, že rodina plní
nejvýznamnější úlohu ve vývoji a výchově dítěte. Pro ilustraci lze uvést alespoň některé názory našich odborníků.
„Rodina je základním socializačním činitelem, v ní dítě získává fakta o
sociálním okolí, nabývá různých vědomostí, zkušeností, vytváří si postoje a hodnoty, vztahující se k morálním standardům a druhým lidem.“ Homola (1974)
„Rodina je páteří výchovy, neboť jen ona má potřebnou stálost a kontinuitu.
Rodinné klima je spletitým souborem vzájemných vztahů v rodině, souhrnem motivů, hodnot, postojů, na nichž rodinný život stojí.“ Srb, Syrovátková (1966)
Podobně Matějček a Langmeier (1986) uvádějí, že: „Rodina má ústřední význam pro duševní vývoj dítěte a hraje nejvýznamnější úlohu v jeho výchově.“
1.2 Charakteristika rodinné výchovy
Důležitou podmínkou zdravé výchovy je spokojenost rodičů opírajících se o
manželskou soudržnost. Rozumí-li si vzájemně rodiče, volí zpravidla shodné výchovné přístupy a přiměřená výchovná opatření. Riziko emocionální
deprivace, tenze a také frustrace je minimalizováno, dokáží-li rodiče být vůči dětem nároční a zároveň citliví. V dětech nevznikají pocity méněcennosti s únikovými tendencemi, děti jsou sebevědomé a nevybočují z hranic stanovených pravidel. Bylo opakovaně prokázáno, že extrémní výchovná
shovívavost, stejně jako extrémně rigidní kontrola jsou výchovné cesty chybné.
V prvém případě postrádá dítě smysl pro kázeň a pořádek a nevytváří si v sobě potřebnou „imunitu“ proti nástrahám, které mu život připravuje. V druhém
případě se vžívá do role ušlápnutého, trpí emotivními poruchami, spojuje se se stejně postiženými a zaujímá vůči konvenční společnosti postoj odboje a nepřátelství.
Rodina jako první socializační instance vykonává tedy z hlediska
bezprostředního formování osobnosti dítěte, z hlediska jeho vztahu k ostatním
lidem a ke společnosti nanejvýš významný vliv. Prvořadě předurčuje prosociální nebo naopak asociální a antisociální postoje a činy dětí. Na základě mnoha
rodinně sociologických a kriminologických výzkumů můžeme zároveň rodinu označit za jedno z hlavních polí ovlivňování a směřování výchovy.
Analýzy konkrétních případů protizákonné činnosti ukazují, že v rodinách
pachatelů působí destruktivně nejčastěji následně uvedené skutečnosti.
Deficitní rodinná struktura - nepřítomnost jednoho z rodičů, kdy se jedná se o
strukturálně neúplné rodiny, v nichž sice nechybí dva dospělí, ale často chybí jeden z rodičů. Funkcionální poruchy rodiny, zvláště nejsou-li splněny její
základní funkce. Dále kdy je narušená diáda matka - dítě, zejména na počátku
života dítěte. Primární socializaci také záporně ovlivňuje hlavně delší odloučení dítěte od matky, nepříznivé emociální klima, (citová deprivace) způsobující
nedostatek rodinného „tepla“. Někdy dochází až k odmítání dítěte, takže ve škále citů potom převládá zklamání, nedůvěra, odpor a egocentrismus. Musíme
také podotknout záporné rodičovské vzory, především alkoholismus a
vulgárnosti otce nebo uvolněné chování matky. Také porušení souměrnosti
mezi laskavostí a náročností ve vztahu k dítěti - výchovná asymetrie, která se projevuje ve výchovném liberalismu, v nedostatečném vedení a dozoru, ale také v podceňování pracovní výchovy, nebo naopak v neúměrném trestání, a v příliš represivním režimu. Dále nízký kulturní a někdy i ekonomický standart
rodiny mající bezprostřední vliv na morální kvality dítěte, na jeho projevy a vztahy k okolí. Nelze opomenout
neschopnost
rodičů
dosáhnout
jednoty
citového a racionálního v tom smyslu, aby společensky konformní jednání
přinášelo zároveň hlubší vnitřní uspokojení, radost a pocit štěstí. Celkově tedy můžeme hovořit o deficitu regulace sociálního chování a sociálního ztvárňování. Vítek (1989)
Nesmíme zapomínat ani na roli otce v rodině. Zajímavý názor má Homola
(1974), kde uvádí, že otec je identifikačním vzorem pro syny, modelem chování
mužů pro dcery a zároveň pro děti obojího pohlaví modelem emočního a
sociálního chování. Nepřítomnost otce v rodině působí podle řady odborníků nepříznivě, např. na schopnost navazování kontaktu s vrstevníky, vyvolává neklid, nedisciplinovanost, pocity křivdy a méněcennosti, zvyšuje agresivní a nevázané chování.
Důležitým faktorem ve výchově je také je tzv. dohled (monitoring), který má
prokazatelnou
souvislost
se
souběžným
nebo
pozdějším
delikventním
chováním dítěte. Míní se jím míra rodičovy informovanosti o tom, co dítě dělá ve volném čase, s jakými kamarády se stýká, kde se zdržuje, když není doma,
kdy se vrací domů, v jakém stavu atp. Čím hůře rodiče monitorují své dítě, tím
je větší pravděpodobnost, že se dítě dopustí patologického jednání, že se tohoto dopustí v ranném věku, že jej bude opakovat a že se závažnost jeho jednání bude zvyšovat.
1.3 Výchovné selhání jako zdroj narušení dítěte
Komárik (1999) ve svém díle uvádí, že k výchovným selháním může dojít v
prvé řadě proto, že některé děti jsou výrazně odlišné a na standardní výchovné postupy reagují nestandardním způsobem. Jsou to v prvé řadě děti s výraznými vrozenými odchylkami v oblasti temperamentu. Cituje výsledky longitudiálního výzkumu Stelly Chessové a A. Thomase, kteří konstatovali, že většinu dětí je možno už od prvních dnů života zařadit do kategorií, které se od sebe odlišují v
devíti druzích chování, jako jsou: postoj k lidem, míra kolísání nálad,
pravidelnost spánku, rozvrh jídla, frekvence pláče, zlostná reakce na frustraci, adaptabilita na nové situace, ochota přijmout pravidla hry a únikové chování.
Dalším okruhem příčin, které by podle Komárika (1999) mohly mít za
následek stav narušenosti, jsou objektivní podmínky rodiny nebo její náhrady. Jsou to situace, do kterých se dítě dostává bez vlastního přičinění. Patří sem: 1. typy rodin:
Úplné rodiny se od sebe liší hlavně počtem dětí a věkovým odstupem mezi rodiči a dětmi. Neúplné rodiny, kde výchovu v rodině zabezpečuje jen jeden
z rodičů, ať už je rodina z jakéhokoliv důvodu neúplná, tak trpí pěti podobnými druhy stresu. Nízkou úrovní příjmů, menší kapacitou na zvládání náročných
životních situací, zmenšenou sociální podporou a zájmem ze strany okolí. Chyběním citové podpory a dělby práce při vedení domácnosti a traumatickou
událostí, nebo sled událostí, kterými se nový životní styl začíná. Sloučené
rodiny vznikají manželstvím dvou lidí, ze kterých aspoň jeden přináší do manželství dítě nebo děti. Základním problémem sloučené rodiny je vytvoření soudržnosti.
2. sourozenci:
Počet dětí v rodině je nezanedbatelným formativním činitelem. Zájem vyvolávají
především extrémy, rodiny s více dětmi a s jedním dítětem. Rodiny s více
dětmi, souvisí především s nebezpečím výchovného zanedbání dítěte. Rodiny
s jedním dítětem, problém jedináčků je zejména problémem trojčlenné skupiny, kde v případě manželského konfliktu vzniká tendence uzavírat s dítětem koalici proti partnerovi.
3. pořadí narození:
Mnohé rysy osobnosti souvisí s pořadím, ve kterém se dítě narodí. Nejvíc
pozornosti a očekávání je od prvého dítěte. To pro něho může přinášet úzkost z možného selhání.
4. sourozenecká rivalita:
Každé dítě touží po tom, aby ho jeho rodiče milovali a vše vnímá jako
nespravedlivost vůči sobě, když některému ze sourozenců je věnována větší pozornost a láska než jemu. Rivalita při narození sourozence může vést až k regresi v chování.
Dalším zdrojem možných selhání ve výchově je rodičovské chování, které
může vést dítě do bludného kruhu závislostí, nerealistických přesvědčení a sociálně patologického chování. Takové je neadaptivní chování rodičů a chaos v jejich životních normách - hodnotovém žebříčku. Komárik (1999) uvádí, že „delikvence mladistvých je naučený proces, který vychází z primární nebo
referenční skupiny delikventa.“ To znamená, že se dítě učí již od raného dětství, zejména od rodičů, se kterými je v dlouhodobém a intenzivním styku. Jiným
nezáměrným působením rodičů na vývoj dítěte je ten, že si řeší svoje osobní
problémy. Patří mezi ně např. zanedbávání dítěte (mateřská deprivace).
Důsledkem této deprivace v raném dětství je snížení inteligence a celková apatičnost dítěte. Dalším způsobem působení na dítě je hyperprotekce. Nadměrnou péčí si nejčastěji matka řeší kromě přirozeného strachu i jiné
rodinné problémy. Důsledkem je zpravidla ztráta schopnosti řešit životní
situace, submisivnost, egoičnost, chybění empatie, ustrašenost, nejistota, rebelský nebo paranoidní postoj k životu. Obzvlášť destruktivní formou
rodičovské komunikace s dítětem je vzorec známý pod názvem „dvojitá vazba.“ Znamená dlouhodobé vystavení dítěte situaci, v které mu rodič systematicky neverbálně dává najevo, že ho nemá rád, že mu je na obtíž a přitom dítě verbálně ujišťuje o své lásce k němu. Jak se tento postup praktikuje v raném
dětství, je pravděpodobným výsledkem schizofrenie na začátku dospělosti.
Dalším z činitelů rodičovského chování je násilí na dětech. Násilí na dětech se často zaměňuje s výchovným prostředkem zvaným trest. Je to způsob, kterým
si násilník řeší svůj vlastní nezvládnutý citový stav. Hledání obětního beránka v
rodině je dalším komunikačním vzorcem, který se vykytuje v dysfunkčních
rodinách. Jde o to, že rodina nevědomky připíše jednomu svému členovi zodpovědnost za všechno zlé, co se přihodí. Všechny uvedené činitele mohou vyústit do výsledného stavu výchovy, kterým je emocionální a sociální narušenost.
Kozelská (In kol.autorů 1993) vyčleňuje z oblasti rodinné výchovy 4 typy: 1. Výchova autoritativní, trestající
Rodiče příliš tvrdě prosazují svou autoritu, chybí akceptace potřeb dítěte a
málokdy je přijímáno takové, jaké je. Rodiče rádi disponují různými tresty, většinou nevhodnými. Důsledky pro dítě s sebou přinášejí neustálé vědomí
ohrožení. Pocit křivdy a bezradnosti, poruchy sebehodnocení apod. Tento typ výchovy vyvolává u části dětí negativizmus, vzpouru či agresi, úniky všeho druhu od objektivních společenských požadavků. 2. Nadměrně pečlivá výchova
Je charakterizována silnou láskou k dítěti a akceptací jeho potřeb, což je v
pořádku. Horší je přehnaná starostlivost, která nedopřeje dítěti dostatek samostatnosti, nízké požadavky, neustálá kontrola. Rodiče dítěti vybírají kamarády, doma nesmí nic dělat. Dítě vyroste ve velmi sebevědomého člověka,
jehož sebevědomí ovšem nestojí na solidních základech. Má vysoké ambice a
aspirace, ovšem malou vytrvalost, malou samostatnost, neumí řešit životní
obtíže a překonávat překážky. Toto vše podporuje vznik frustrací a z toho pak dalších potíží v emocionální, volní a sociální sféře. 3. Nadměrně shovívavá výchova
Je charakterizována láskou k dítěti, akceptací jeho potřeb, ale nízkými požadavky, slabou
kontrolou, velmi častým odměňováním. Dítě má mnoho
volnosti, málo povinnosti, není zvyklé brát ohled na ostatní členy rodiny. Dítě
bude mít zřejmě silné vědomí vlastní hodnoty, pozitivní postoje k okolí, dostatečnou frustrační toleranci. Ale dají se očekávat těžkosti při nutnosti
správně chápat a akceptovat společenské normy a požadavky. Může mít potíže při rozlišování, jaké chování je v té či oné situaci správné, nebo naopak
nesprávné. Problémy mohou nastat
při překonávání překážek v dospělosti,
protože v dětství se nikdy žádné nevyskytovaly. 4. Zdravá - demokratická výchova
Tento typ výchovy předznamenává příznivý vývoj dítěte. Vidíme lásku rodičů, akceptaci potřeb, porozumění, respektování důstojnosti, individuality i práv
dítěte. Rodiče mají přiměřené požadavky, jsou důslední a při kontrole svého dítěte nenarušují jeho sebedůvěru. Dítě je si jisto, že ho rodiče milují i ve chvíli,
kdy nesouhlasí s jeho chováním. Tato výchova podporuje osvojování společensky akceschopného chování, interiorizace norem a hodnot, podporuje
samostatnost a aktivitu. Rodiče dítě přijímají i ve chvílích selhání, dávají mu
najevo, že určitý nedostatek lze lehce odstranit, dítě přitom pořád zůstává dobré a milováno.
Zvláštní kategorii tvoří děti, které rodinné prostředí vůbec nepoznaly. Byly
vychovávány v kolektivních institučních zařízeních; obvykle prošly celou sérií náhradních domovů. Tyto v pravém slova smyslu deprivované děti mají nejen
oslabenou schopnost navazovat vztahy a nalézat v nich uspokojení, mají i
oslabený smysl pro „civilní“ (neústavní) realitu. Jejich delikventní chování během dospívání a časné dospělosti může být někdy projevem naivity a „vrstevnického“ vidění světa, které neměly možnost korigovat v dlouhodobém
vztahu k respektovanému dospělému a také ve vztahu k mimoústavním
institucím. Jejich adaptace na ústav je samozřejmě lepší než adaptace na samostatný život mimo ústav něj.
1.4 Rodina obtížně vychovatelné mládeže
Výzkum ukázal, že v naší společnosti u některých rodin jsou základní
funkce rodiny závažnými způsoby tak narušeny, že rodinné zázemí v těchto
rodinách neposkytuje dostatek kladných podnětů pro optimální vývoj dítěte. Ze statistických údajů školských zařízení nárůst této skupiny rodin s dětmi zařazenými do zvláštních škol stále narůstá, včetně počtu dětí s vývojovými a
výchovnými vadami a poruchami. „Jako podstatná se jeví skutečnost, že nejde
o ojedinělý výskyt nesnází toho či onoho druhu, ale o souběžné narušení celého rodinného života, vztahů uvnitř rodiny i vztahů mezi rodinou a společností.“ Štípek (1987)
1.5 Způsoby výchovy dítěte podle Karla Nešpora
Pod zvláštnosti prevence v různých věkových skupinách patří i způsob
výchovy jedince. Je jasné, že způsoby výchovy jsou různé. To vyplývá z daných dispozic rodových i sociálních, které jsou zakódované v každém z rodičů. „Vychovávat není snadné a žádný univerzální způsob výchovy neexistuje. Každá rodina si nachází svůj vlastní.” Nešpor (1992)
1. Přijímající rodič:
Je s dítětem spokojen, vyhledává dítě a má z něj radost, hodně ho povzbuzuje, je citlivý vůči jeho potřebám a názorům. 2. Odmítající rodič:
Je vůči dítěti kritický, dítě nevyhledává a netěší se z něj, málo ho povzbuzuje, vůči potřebám a názorům dítěte je necitlivý. 3. Omezující rodič:
Jasně stanovuje pravidla a následky jejich porušení, pevně a předvídatelně prosazuje pravidla, zřídka podléhá nátlaku a vynucování. 4. Povolný rodič:
Nestanovuje jasně pravidla, nestanoví ani důsledky jejich porušování, ani neprosazuje pravidla pevně ani předvídatelně, snadno podléhá nátlaku a vynucování.
Nejlepší je kombinace 1 a 3, tedy přijímající a alespoň středně omezující
rodič. Dobře vychovávají ti rodiče, kteří dokáží dítě přijímat, poskytují mu jasná
měřítka v chování a očekávají od něj zralé jednání. Je důležité, aby rodiče pravidla v rodině prosazovali, dokázali dítěti přikázat nějakou věc a aby je uměli
i potrestat, je-li to nutné. Je dobré dítě povzbuzovat k nezávislosti, otevřeně s
ním komunikovat a vyslechnout jeho názor i vyjádřit názor vlastní. Dobrý rodič je ten, jenž respektuje práva dítěte i práva vlastní. Aby dítě mohlo důvěřovat svým rodičům, musí vědět, že porozumět.
mu
rodič rozumí nebo že se mu snaží
„Děti vyrůstající v takovém prostředí bývají nezávislé a zdatné, dokáží se přiměřeně prosadit, jsou zodpovědné, dostatečně sebevědomé a dokáží ovládat hněv a depresi. Později nevyžadují dohled a zevní omezení.” Nešpor
(1992)
Špatný způsob výchovy je kombinace 2 a 4, tedy odmítající a povolný rodič.
Při tomto způsobu výchovy nejsou požadavky na dítě v rovnováze s přijímáním
dítěte a uspokojování jeho potřeb. Povolný rodič má tendence vše dítěti dovolit
a dítě se snadno chopí příležitosti a svého postavení v rodivě využívá, někdy až
terorizuje. Odmítající rodič chce na dítěti, aby striktně dodržovalo jeho příkazy, omezují dítě i v takových případech, kdy dítě projeví své oprávněné potřeby (
hygiena, jídlo, zábava…) a požadavky. V extrémních případech dítě nesmí ani hovořit, jestliže není tázáno. V takových rodinách se nediskutuje a není zde
prostor pro vysvětlení. Časté je nejen psychický nátlak na dítě, ale i fyzické tresty. Děti z těchto rodin bývají uzavřené, bojí se být iniciativní a schází jim
spontánnost. Buďto se nedokáží prosadit a často jsou terčem výsměchu a
šikanování vrstevníků, nebo jsou samy agresivní a mohou začít páchat různou
trestnou činnost. Jsou také více ohroženy alkoholem a drogami.
2. Příčiny vzniku a vývoje sociálně-patologických jevů
Otázkami socializace člověka se zabývá mnoho vědních disciplín jako např.
psychologie, sociologie, filosofie, pedagogika. Současná úroveň vědeckých
poznatků spolu se zkušenostmi z praxe ukazují, že na socializaci člověka, na
formování jeho osobnosti má vliv řada faktorů vnějšího i vnitřního prostředí. Mezi vnitřní podmínky lze zařadit především takové, které tvoří osobnost a jsou
buď dědičné nebo vrozené. Pro rozvoj osobnosti jsou však většinou rozhodující
podmínky vnější, které zahrnují působení sociálního a společenského prostředí, ve kterém jedinec žije. Základní roli zde hraje rodina a také další sociální
skupiny, do nich je jedinec v průběhu svého života zařazován. Jedná se
zejména o školu, pracoviště a prostředí, ve kterém člověk tráví volný čas. Uplatňuje se i vliv různých společenských organizací, masových sdělovacích prostředků i působení neformálních a neorganizovaných kolektivů.
Okolnost, že osobnost mladého člověka se nachází ještě v procesu
aktivního formování, umocňuje vliv různých výchovných nedostatků v rodině,
škole, na pracovišti nebo v místě bydliště a ovlivňuje i přechod některých mladých lidí k trestnímu jednání.
2.1 Vnitřní vlivy Relativně
četnou
skupinu
delikventní
mládeže
tvoří
jedinci,
jejichž
antisociální projevy a jednání jsou často projevem nevyrovnanosti v období puberty a adolescence. Zde se setkáváme s poruchami chování typickými pro období dospívání.
Delikventní jednání může být někdy projevem neurotickým na základě
hluboce konfliktních situací mladého jedince. Navenek se jeví tyto činy jako
absurdní, jedinec z nich nemá žádný prospěch (dokazování si svého ega).
Jindy jde o agresivní chování, jímž takový člověk provokuje. V některých takových případech se
uplatňuje neurotická potřeba ukázat svou odvahu a
možnosti. Velká většina sociálně narušených pochází ze slabomyslných
jedinců, kteří jsou v menší míře vybaveni rozumovými zábranami a tím více
vystaveni svodu. Jedná se o mládež se sníženou mentální úrovní. Svou roli zde
hraje kromě snížených rozumových schopností také povahová nevyspělost a
touha po uplatnění a uznání. Jedinci mají sníženou sebekritičnost, nejsou schopni
posoudit danou situaci a zvážit možné důsledky vlastního jednání.
Početnou skupinu tvoří také anomální osobnosti - psychopati s vrozenými nebo
získanými povahovými odchylkami. Obyčejně sem bývají zařazováni delikventi, kteří bývají charakterizováni jako nezdrženlivé, nespolehlivé nebo agresivní
osobnosti. Významnou skupinu tvoří řada jedinců postižených lehkou mozkovou dysfunkcí, kdy rozumové schopnosti jsou buď normální nebo na úrovni lehkého podprůměru. Na základě drobného poškození mozkové tkáně ( muže k němu
dojít již v těle matky při porodu nebo pozdějším onemocněním) dochází k typickým
poruchám
vyšší
nervové
činnosti charakterizované
těkavostí,
soustředěností, impulsivitou, nápadnými výkyvy v náladách a neklidem. Mezi vnitřní příčiny patologií sociálního jednání tedy patří : Vlivy hereditární
jsou to vlivy v podobě zvýšené připravenosti, vnímavosti organismu vůči patologickým podnětům, až po přímé dědičné přejímání sklonů k asociálnímu nebo antisociálnímu jednání.
Psychologické a biologické faktory
patří sem působení rané dětské zkušenosti, temperamentní založení, typ nervové soustavy (její slabost a nevyrovnanost na základě nemoci, při porodu, atd.), snížená úroveň rozumových schopností, disharmonický vývoj osobnosti (vývoj přerušený, opožděný, scestný). Psychopatologické vlastnosti
mezi psychopatologické faktory patří například orientace jedince, neurotické založení, lehká mozková dysfunkce, psychózy a psychopatie.
Nedostatečně kompenzované defekty rovněž nedostatečně kompenzované defekty jako jsou dyslexie, dysgrafie, dyskalkulie a
různé smyslové defekty
menšího rázu mohou být příčinou patologií sociálního chování.
2.2 Vnější vlivy
Na vývoj a formování osobnosti má vliv sociální prostředí, v němž jedinec
žije a výchovné prostředí, které se mu dostává. Vliv vnějších činitelů nelze chápat izolovaně od organismu. „Během vlastního vývoje se vnější vlivy lámou
přes vnitřní prostředí organismu, které zase samo působí na obklopující prostředí a mění je, utváří a přetváří k obrazu svému.“ Kuja, Floder (1989)
2.3 Vliv rodiny
„Rodina je specifickou malou skupinou, která se jen zdánlivě jeví jako
neměnná. Ve skutečnosti jde o jev maximálně proměnlivý.“
Štípek (1987)
Projevilo se to již v dlouhých historických etapách, v nichž se prvotní formy
snubních vztahů ( skupinové manželství, párová rodina atd. ) pravěké společnosti měnily v monogamní rodinu.
Výchovná a socializační funkce rodiny dochází rovněž značných proměn.
Zde má svou úlohu řada různých, někdy souladně, jindy protichůdně působících momentů. „Základní změnou je skutečnost, že v řadě okruhů kulturně, výchovně a socializačně působí celá společnost a její instituce, od školy přes masově
komunikační
prostředky
až
k
celospolečenským normám.“ Štípek (1987)
právně
a
morálně
působícím
2.4 Vliv školy
Škola je nedělitelnou součástí výchovy mladého člověka. Vytváří základní
citové a materiální hodnoty, které mají mladého člověka provázet celý život. Je
velmi důležité, aby toto prostředí pomáhalo formovat osobnost dítěte. Škola v
některých případech může působit jako katalyzátor některých nežádoucích
faktorů rodiny. Vztah dítěte nebo mladistvého je do jisté míry ovlivňován osobností učitele a ostatními pracovníky školy především v procesu vzdělávání, ale také celkovou organizací školní výuky.
Každé dítě však nemá dostatečné předpoklady k úspěšnému zvládnutí
učiva, a proto je jasná diferenciace ve třídě, kdy se žáci rozdělí na úspěšné a
neúspěšné v důsledku jejich učebních výsledků (známkování). Ti neúspěšní,
kteří nenesou plnou odpovědnost za své neúspěchy, hledají náhradní prostory seberealizace, hledají něco, v čem budou úspěšní. Za drobnými projevy žákovy
nekázně přicházejí další, větší: záškoláctví, útěky ze školy i z domova, trestná
činnost apod. Podle mého názoru je potřebné zvyšovat výchovné úsilí ve školách, ale hlavně zvětšovat spolupráci mezi školou a rodiči, kterým často v dnešní uspěchané době škola slouží jako instituce, „kde své děti mohou na část dne odložit,” a kteří se nezajímají o prostředí, v němž se jejich dítě pohybuje, až do doby, kdy se vyskytne nějaký problém.
3. Sociálně patologické jevy ve společnosti
V poslední době je stále více a často používán odborný výraz „Patologické
jevy“ ve spojitosti s problémy, které se týkají jednak nevhodného působení rodiny a jednak nevhodného chování dítěte v dětském věku a dospívání.
Jestliže budeme brát v potaz skutečnost, že nositelem sociálně patologických jevů jsou rodiče a rodina, tak následně s největší pravděpodobností bude mezi
jedny z nejdiskutovanějších sociálně patologických jevů patřit syndrom týraného a zneužívaného dítěte.
Díky dobré informovanosti, ale také skutečnosti, že se o tomto syndromu
velmi často hovoří nejen v odborných kruzích, ale i na veřejnosti, vchází formy této sociální patologie více do podvědomí lidí. Informovanost o problému je však pouze jednou stranou mince. Druhou stranou je však skutečnost jaký
postoj je ze strany každého jednotlivého člověka zaujmut v případě, kdy se o
daném problému dozví konkrétně. Domnívám se, že postoj veřejnosti k týrání dětí lze z praxe popsat jako negativní, ale převážně pasivní.
Poruchy chování u dětí a mládeže se vyskytují v podobě lhaní, útěků a
toulání a agresivních poruch chování. Dále jsou to poruchy spojené s životním
stylem, užívání alkoholu, psychoaktivních látek, kdy velmi často dochází ke vzniku závislostí.
3.1 Typy zátěžových situací
Každý jedinec již od dětství získává určité negativní zkušenosti, např.
nemůže vždy uspokojit své potřeby tak, jak by si přál. Musí se naučit, jak se s různými zátěžemi a překážkami vyrovnávat a jak je překonávat. Zátěže jsou do
určité míry užitečné, protože podněcují aktivitu jedince, a tím jeho rozvoj. Jestliže se zátěž zvýší natolik, že se s ní člověk nedokáže vyrovnat, může
působit jako zdroj psychických potíží. Míru odolnosti k zátěžovým situacím
označujeme jako frustrační toleranci. Zátěžové situace mohou mít pro vznik a rozvoj psychických poruch různý význam. Z tohoto hlediska diferencujeme základní druhy zátěží podle Vágnerové (1999):
Frustrace
Vzniká situací, kdy si člověk myslel, že jeho potřeba uspokojena bude, avšak
bylo mu toto znemožněno nějakou subjektivně důležitou potřebou. Jedná se o ztrátu naděje na uspokojení. Vyvolává zklamání. Obrannou reakcí před frustrací je omezení očekávání. Překonávání bývá realizováno odložením uspokojení či
posílením vytrvalosti při řešení problému. Výchova dítěte je v podstatě
usměrňováním jeho přirozené aktivity, omezováním uspokojování potřeb, tudíž
často přináší frustrující situace. Na dítěti záleží, jak tyto situace zpracuje, záleží na emočním klimatu, je-li jednání dospělého pro dítě srozumitelné a
předvídatelné. Frustrace je poměrně běžnou zátěží, která se stává žádoucí zkušeností, která nutí člověka hledat jiné alternativy řešení. Konflikt
Je definován střetnutím dvou navzájem neslučitelných, přibližně stejně silných
tendencí. Závažným se stává tehdy, trvá-li příliš dlouho, přičemž člověk není schopen jej řešit. Intrapsychický konflikt je považován za specifickou variantu
frustrace. Intrapsychický konflikt patří také mezi běžné potíže, se kterými se člověk setkává opakovaně. Intenzita jeho prožívání závisí od emocí, racionálního hodnocení a subjektu. Člověk se může vytěsněním problému zbavit akutní úzkosti a napětí, ale i nadále nezvládnutý konflikt narušuje
psychickou rovnováhu. Vnitřní konflikty a způsob jejich zpracování se mohou stát zdrojem psychických potíží. Stres
Toto slovo označuje zátěž, napětí. Stres považujeme za stav nadměrného zařízení či ohrožení. Křivohlavý (1994) se snaží stres popsat přirovnáním: „Pojem stresu je možno přiblížit technickým obrazem namáhání materiálu.
Nosník můžeme zatěžovat a tím i namáhat až po určitou hranici. Stejně se v tomto příměru rozumí namáhání na samou hranici únosnosti. Ještě se nic nehroutí, ale stačila by jen jedna jediná kapka a došlo by k tomu. Odborníci
zabývající se člověkem nehovoří ve výše uvedeném smyslu o tlaku, napětí či
namáhání. Nemluví ani o vnitřním pnutí v materiálu. A přece používají těchto termínů v přeneseném smyslu slova. Hovoří o tlaku situačních podmínek,
soustředěném na daného člověka. Hovoří o vnitřním napětí v člověku, který je
vystaven nepříznivým vlivům. Hovoří o namáhavosti a namáhání člověka ve stresové situaci. Mluví o stresu v tělesné (fyziologické), duševní (psychologické) a sociální (společenské) rovině.“
Stres vnímáme jako stav úzkosti. Úzkost
ovlivňuje činnosti člověka, např. vnímání, učení, paměť, chuť k jídlu, sexuální
funkce, spánek atd. Stavy úzkosti se zabývá Kennerleyová (1998). Fáze reakce na stres podle Vágnerové (1999) jsou následující: 1. fáze uvědomění zátěže,
2. fáze aktivace psychických obranných reakcí, 3. fáze aktivace fyziologických reakcí, 4. fáze zvládání (coping),
5. fáze prvních chorobných příznaků,
6. fáze diagnostikování stresem podmíněné poruchy. Situace, jež popsanou vizi vyvolávají, mohou být výjimečné zážitky, ale i
relativně běžné zátěže. Lidská psychika reaguje na stres prostřednictvím
emočního prožívání především v rovině úzkosti a na to se nabalujícího vzteku, agrese, deprese, apatie, následným oslabením poznávacích funkcí, snižováním
logického uvažování, zpracováním informací, na něž mohou negativně působit
vtíravé myšlenky a v neposlední řadě uvědoměním si zátěže, při níž se aktivizuje psychická obrana. Stresové napětí se může pro některé lidi stát důvodem, proč hledají řešení v drogách. Čím víc touží zastřít stres, tím však
vnáší do svého života nový stresor. Snaží se utlumit pocit obavy, strachu či ohrožení.
Deprivace
Je stavem, kdy některá z potřeb člověku blízkých, ať biologických či psychických, není uspokojována v dostatečné míře, přiměřeným způsobem po
dostatečnou dobu. Dlouhotrvající deprivace může vést k narušení psychického
vývoje, k nerovnoměrnému rozvoji některých složek osobnosti či ke vzniku odchylek v psychice. Vágnerová (1999) je rozděluje na deprivaci biologických
potřeb, která ohrožuje přímo zdraví jedince, na senzorickou deprivaci, při které daný jedinec strádá v oblasti smyslových podnětů, na kognitivní deprivaci, při níž je zanedbávána výuková a výchovná oblast (takto stižený jedinec se může
jevit jako mentálně retardovaný). Dále na citovou deprivaci, která ovlivňuje
podstatně vývoj osobnosti a jeho chování v dospělosti a na sociální deprivaci.
O sociální deprivaci hovoříme při omezení mezilidských vztahů, např. dlouhodobá nemoc. Zvládání (coping)
Pro účely zbavení se nepříjemných projevů psychické i fyziologické aktivace slouží mechanismy zvládání, z anglického slova coping. Zvládání může
probíhat ve dvou způsobech, a to zaměřené na řešení problému nebo
zaměřené na zlepšení emoční bilance, které ovšem neřeší problém, ale dočasně člověku pomůže. Chorobné příznaky mohou nastat u člověka, který dlouhodobě nezvládá zátěžové situace. Různí lidé se s svými zátěžemi vyrovnávají s různou efektivitou. Je však nepopiratelné, že stres je škodlivý. Psychické podněty mohou vést k tělesným potížím či onemocněním - vysoký krevní tlak, žaludeční vředy a podobně.
Termín coping se vztahuje k aktivitě člověka v těžké situaci, podobně jako
adaptace. Tento výraz pojímá Křivohlavý (l994) takto: „Adaptací se rozumí vyrovnávání se zátěží, která je relativně v normálních mezích, v obvyklé, běžné,
pro člověka poměrně dobře zvládnutelné toleranci.“ Pojem coping však vidí
stejný autor následně: „Termínem „koupink“ se rozumí boj člověka s nepřiměřenou, nadlimitní zátěží. „Koupink“ vyjadřuje v určitém smyslu „vyšší stupeň adaptace.“ Nezvládnutí situace přímo prohrou vysvětluje pak autor pojmy „malcoping“ či „miscoping.“
3.2 Mechanismy psychické adaptace na zátěžové situace
Cílem obranných reakcí je obnovení, respektive uchování psychické pohody
a rovnováhy. Tyto obrany jsou výsledkem předchozích zkušeností. Způsob reakce
daný
individualitě
je
ovlivňován
mnoha
faktory,
např.
typem
temperamentu, mentální úrovní. Obranné mechanismy jsou ovlivňovány i úrovní
zatíženosti psychiky, únavou apod. Reakce obrany vycházejí z fylogeneticky starých mechanismů útoku a úniku. Rozdělení popsané dle Vágnerové (1999):
Útok
Znamená se vzniklou situací bojovat. Způsob útoku však může být různě
veden. Člověk může vést útok proti sobě suicidálně nebo proti ohrožovateli.
Stejně tak může být zaměřen proti náhradnímu objektu. Způsob vedení útoku může být různý od verbálního až po fyzickou agresi. Na agresi navazují tendence upoutat pozornost za každou cenu - nápadným chováním, výstředním oblečením a tím dojít k sebeprosazení. Tato reakce se především objevuje u citové deprivace. Únik
Je opačným řešením situace, prostřednictvím něhož se snaží jedinec zbavit
ohrožení. Únik může být skutečný, fyzický, nebo se může jednat o obranu vedenou formou zkreslení ohrožující reality. Dle Vágnerové (1999) je možné rozlišovat následující způsoby úniků. Potlačení a vytěsnění, kdy se subjekt
snaží zbavit pocitů, myšlenek jejich vytěsněním a potlačením. Ve vědomí se však projevují nadále. Dále popřením, kdy obranou je, že přijímá pouze
informace, které ho neohrožují. Zapojením fantazie, při čemž se snaží nahradit nesnesitelné zážitky jinými. Tímto způsobem se jeho problém kompenzuje. Racionalizace, ve které se snaží najít stižený jedinec vysvětlení přijatelným
zdůvodněním. Rezignace, která vyjadřuje jeho bezmocnost, apatie a odmítá
jakékoli řešení situace a v neposlední řadě identifikace. Ta znamená posílení vlastních hodnot vlastnostmi někoho, s kým se chce ztotožnit.
4. Reedukační proces
Pojem reedukace dle Spousty (1990). Jde o speciálně pedagogický proces
převýchovy. Převýchovný proces mravně narušených jedinců sledujeme z
několika pohledů: v případě, že druh poruchy přesahuje možnost klasické
převýchovné péče, nastupuje ať přechodně či trvale léčebná péče ve zdravotnictví (školství, vězenství, zdravotnictví, sociální péče). Dále stupeň mravní narušenosti - určuje nám způsob řešení, který spadá buď na úroveň poradenství,
ústavní
péče,
či
výkonu
trestu
(školství,
sociální
péče,
vězeňství) a věk, který určuje instituci reedukace (školství, vězenství, sociální péče, zdravotnictví).
Etopedická reedukační péče je realizována formou ambulantní nebo ústavní
péče, penitenciární péče prostřednictvím výkonu trestu odnětí svobody. Léčebná
péče
je
zajišťována
prostřednictvím
resortu
zdravotnictví
v
psychiatrických léčebnách, léčebnách se specializací, na odděleních nebo v poradnách pro narkomany, v terapeutických komunitách. Sociální úsek je zabezpečován
poradenskou
prací
sociálních
pracovníků
a
kurátorů,
streetworkery, terapeutickými komunitami, centry sociální péče, centry sociální prevence. Dále se na úseku sociálním, kromě ministerstva práce a sociálních věcí, angažuje řada občanských sdružení a náboženských organizací.
Cílem reedukace jako procesu je tedy dle Lakomé (1993) odstranění
defektivity, přeměna postojů, motivů, zájmů, narušených vztahů ke světu i k vlastní osobě. Je zde podstatné respektovat požadavek všestrannosti, protože působíme
na
emoční
složku,
rozumovou
složku,
vegetativní
složku,
usměrňujeme nežádoucí chování. To znamená opětnou socializaci daného jedince do společnosti, znovunavrácení, reintegraci.
Požadavky všestrannosti výchovy ze tří hledisek aplikuje i pro potřeby reedukace Lakomá (1993), Jůvovy (1987). Jedná se o následující:
1. Přípravu k sociálním rolím, tedy sociální orientace výchovy i převýchovy, která má připravovat jedince jako: aktivního občana, kvalifikovaného a úspěšného
pracovníka,
ochránce
materiálních
a
duchovních
hodnot
společnosti, odpovědného a citlivého partnera, rozvážného i laskavého rodiče,
účastníka kulturního života, uživatele materiálních a kulturních hodnot, uživatele volného času s důrazem na zájmovou orientaci a odpovědného účastníka dopravy.
2. Formování základních kvalit osobnosti. V procesu vzdělávání formovat vědomosti, dovednosti, návyky, schopnosti, přesvědčení, potřeby, zájmy.
3. Rozvoj v jednotlivých kulturních oblastech. Obsah výchovy je zde koncipován
v systému výchovných složek, v nichž se výchova - převýchova koná: výchova vědecká,
světonázorová
a
jazyková,
výchova
technická,
pracovní
a
ekonomická, výchova mravní, právní a politická, výchova estetická a výchova tělesná a branná.
Je-li převýchova úspěšná, pak nastupuje proces opětovné socializace -
resocializace. I ta doznává stupně své úspěšnosti. Dle Lakomé (1993) se jedná
o: integrace, úplné zapojení do společnosti, adaptace, při péči sociálního kurátora a utilitu, při permanentním dohledu pracovní použitelnosti.
Vzhledem k vývoji politickému a ekonomickému, určitému časovému
odstupu sestavování daného stupňování bych v případě utility nahradil výraz pracovní použitelnost termínem sociální funkčnost.
4.1 Převýchovný proces ve fázích
„Úspěšnost institucionální převýchovy jedinců s poruchami chování je
závislá mj. na patogenezi a druhu poruchy, na věku, individuálních
zvláštnostech osobnosti, na intenzitě a systematičnosti převýchovných snah atp.“ Lakomá (l993)
Dle Fischerové (1977) a Lakomé (1993) každý proces, který se odklání od
normy, prochází několika fázemi. Fází latentní, která je pro okolí nepřístupná, pouze nepozorovatelné změny nastupují zvenčí. Tato skrytá fáze může mít
různou délku trvání. Fáze manifestní, zjevná, začíná zveřejněním činu. Tato fáze je výrazně zkrácena, neboť společnost proti jejím projevům musí
zasáhnout. V prostředí diagnostických a výchovných ústavů převýchovný proces shodně Fischerová (1977) a Lakomá (1993) uvádějí ve čtyřech fázích:
1. fáze adaptační - krátké údobí, kdy se klient přizpůsobuje novým změněným
podmínkám. Formy adaptace uvádí: pasivní podřizování až negativistické postoje, negativní adaptace. V tomto období volíme vhodné metody reedukace.
2. fáze převýchovná - je nejdelším obdobím v převýchovném zařízení. Dle autorek by neměla být kratší než jeden rok. Tato fáze může být jak úspěšná, tak i neúspěšná, pro jedince bez vnitřní odezvy. Později pro něj končí v recidivující trestné činnosti.
3. fáze zkušební - jedinec má k dispozici větší akční pole, v němž musí
samostatně jednat. V této fázi diagnostikujeme sociální vybavenost jedince, která se nám stane podkladem korigované krátkodobé prognózy.
4. fáze rekonvalescentní - probíhá v původním prostředí. Jde o readaptaci na známé prostředí s přepracovanými soubory reakcí.
Obdobně fáze reedukačního procesu rozděluje do čtyř také Zicha (1980): 1. fáze uvolňovací - dochází k uvolňování a motivování jedince, 2. fáze poznávací - svěřenec adekvátně zpracovává životní konflikty, nahlíží na příčiny,
3. fáze organizační - v této probíhá nácvik rozhodnutí a řešení, 4. fáze rehabilitační - v této fázi probíhá ověřování efektivnosti nacvičených reakcí a chování
4.2 Osobnost edukátora
Kvalitu a efektivitu práce jak výchovných zařízení, tak škol při nich zřízených
podmiňuje celá řada vnitřních a vnějších faktorů. Mezi nejdůležitější bývá řazena osobnost vychovatele a učitele.
„Samo pedagogické vzdělání nestačí k efektivní komunikaci s výchovně
problémovými dětmi, autorita učitele není dána pouze prostorem za katedrou,
že i na zdánlivě nezvladatelné žáky lze za určitých podmínek efektivně
výchovně působit. Vyžaduje to však určité osobnostní předpoklady, potřebnou úroveň sociálních dovedností, životní optimismus a schopnost umět najít i v
dětech, u kterých se vyskytují výchovné problémy, něco pozitivního, něco, co jim dává naději. Je však dostatečně známo, že každý pedagog to nedokáže,“ uvádějí k osobnosti pedagoga Němec, Kusý (1998)
4.3 Vychovatel
Výchovná činnost, kterou vychovatel vykonává, je činností v čase, tzn.
podmínky se mění, mění se vychovávaný, vyvíjí se osobnost vychovatele. Příprava na činnost výchovnou se tedy skládá z přípravy všeobecné, přípravy speciální a konkrétní přípravy na výchovnou činnost každodenní, danou
speciálními požadavky výchovného zařízení. Všeobecnou přípravou máme na
mysli studium obecné pedagogiky, ve speciální části přípravy máme na mysli splňovat požadavky práce s klienty vyžadujícími speciální péči. V otázce
každodenní přípravy se vyžaduje uzpůsobování své pedagogické praxe konkrétním situacím, na které je třeba se pravidelně se připravovat.
Jde o to, aby vychovatel byl pokládán za autoritu, která dokáže ovlivňovat
jedince i celou skupinu. Předpokladem autority je zvládání především těchto činností:
- činnost konstruktivní
Ta zahrnuje úkoly spojené s obsahovou stránkou procesu výchovy. Vychovatel musí
zvládat
znalosti,
kterých
zprostředkovat poznatky druhým.
má
dostatečnou
šíři,
přičemž
dokáže
- činnost organizátorská
Jedná se o aktivitu, koordinaci a spolupráci vychovávaných při různých činnostech. Musí se dovedně a rychle orientovat v nastalých situacích, které dokáže i předvídat, a správně vybírat organizační formy výchovy. - činnost komunikativní
Zde jsou zahrnuty dovednosti verbální, nonverbální a celkový vzhled jeho osoby. Je zapotřebí, aby uměl s těmito dovednostmi i manipulovat. - činnost poznávací
Tato vyžaduje poznávání osobnosti vychovávaného, ale i posuzování sebe sama. V kontaktu s vychovávaným je třeba, aby dokázal odečítat z drobných verbálních i nonverbálních projevů klienta.
Vychovatel - speciální pedagog je tvořen i svými zkušenostmi ze své práce,
citlivostí v jednání, vztahem k mládeži a učitelství, svým morálním a estetickým profilem, fyzickou zdatností a celkovým zdravotním stavem, vzhledem, vztahem
k umění, myšlením, pozorností, citovým životem, zvládáním náročných situací,
volními projevy, organizačními předpoklady, vyhovujícím temperamentem. Lidé
velice často napodobují chování, řešení konfliktů, náročné životní situace, styl života, identifikují se, čímž formují svou osobnost.
Náročnost, jež klade výchova mravně narušených jedinců na osobnost
vychovatele, si v diagnostických ústavech a dnes již v některých typech výchovných ústavů vynutily konstituování nové speciálně pedagogické profese etopeda. V těchto výchovných zařízeních má etoped zcela specifickou funkci, která má charakter samostatného speciálně pedagogického diagnostika. Specifičnost jeho postavení je dána specifičností jeho vztahu ke svěřenci. Dle Spousty (1990) se „Vyznačuje se těmito rysy:
1. jednoznačně neautoritativním postojem ke svěřenci, 2. maximální možnou a únosnou tolerancí,
3. důsledným psychoterapeutickým přístupem, který postrádá (viděno z pozice diagnostikovaného svěřence) hodnotící hledisko.“
Výchova mravně narušeného jedince je náročná, klade i zvýšené psychické
a profesionální nároky na osobnost vychovatele. Je nezbytné, aby byl etoped vybaven celou škálou vlastností. Požadavek vysokoškolského vzdělání je
prvořadý. Je nutné, aby byl psychicky i fyzicky odolný, měl pevnou vůli se
schopností autoregulace, zvládal být rozvážný a uvážlivý, svěřencům imponoval
a byl důsledný v jednání. V otázce pedagogických vlastností pak musí ovládat prostředky zvládání verbální i nonverbální komunikace, mít potřebnou míru
pedagogického optimismu, vůči svěřenci přistupovat s úctou a důvěrou, jednat v
souladu s pedagogickým taktem, znát míru tolerance, umět odpustit, zvládat
pracovat v systému bez proorganizovanosti, být operativní, pohotový, intuitivní, umět improvizovat. Tyto požadavky na osobnost etopeda kopírují nároky kladené na vychovatele. V osobě speciálního pedagoga - etopeda je třeba hledat vyzrálou osobnost s vysokou mírou profesionality.
4.4 Pedagog
Z hlediska speciálně pedagogického je ideálním typem učitele ten, který je
názorně zaměřený, tíhne k metodickému prakticismu - praxi než k podstatě a
zobecnění. Obdobně jako osobnost vychovatele je nutno posuzovat i osobnost učitele, neboť i on je konstruktérem činnosti, jejím organizátorem, komunikuje,
poznává, diagnostikuje. Stejně tak i u něho je zapotřebí, aby byl tvořen profesionálními pedagogickými předpoklady stejně tak jako osobnostními.
Hodnocení pedagoga z několika pohledů jeho přístupu. Prvním způsobem, podle kterého budeme učitele sledovat, je řízení vzdělávacího procesu: - autokratický učitel, který nemá rád, když se výuka odchyluje, dětem nedůvěřuje, omezuje tvořivost.
- liberální typ, ten se doprošuje plnění úkolů. Výuku nevede, v oblasti speciálního školství se stává neštěstím.
- učitel zabezpečující samostatnou práci, ten motivuje a doporučuje organizaci. Dále můžeme hodnotit učitele dle jeho charakteru myšlení na racionálního,
analytického,
syntetického.
Podle
temperamentu
cholerika,
sangvinika,
melancholika, flegmatika. V otázce světonázorové se po roce 1989 otevřel
prostor. Dnes je to otázka etiky jednotlivého učitele, která by však měla být adekvátní. Co však budeme u každého dobrého pedagoga vyžadovat, je pedagogická kvalifikovanost, zkušenost, znalost všeobecně vzdělávacích
předmětů. Proces vyučování ovlivňuje pedagoga i po stránce zkušeností. Za
rozvíjení schopností se považuje praxe od 3 do 5 let. Mistrovství je dosahováno po 10 letech a více.
Morální profil učitele uvádí Valenta, Krejčířová (1997) dvěma etickými příkazy: „ jednej v souladu se svým svědomím, jednej v souladu se svými slovy“
Z hlediska předpokladů pro práci speciálního pedagoga se jedná jak o
stránku tělesnou, tak i duševní. Duševní nápor, který práce speciální pedagoga
přináší, je nutné se naučit korigovat, zvládat své emoce, umět s nimi manipulovat, aniž by se zatěžoval stresem. Ke zvládání těchto náporů je důležité zachovávat psychohygienu a ovládat relaxační techniky. Rovněž
estetika je pro pedagoga významná. Žáci ve většině případů pocházejí z nízkých sociokulturních vrstev, což se odráží v jejich myšlení, projevech.
Osobní příklad a estetické cítění učitele je v této oblasti velikým přínosem, které se nelehce nahrazuje estetickou výchovou.
5. Vznik termínu CAN, výklad, příznaky
V souvislosti s tím, jak se dítě dostávalo do středu zájmu širších odborných
vrstev (sociologové, pediatři, psychiatři, psychologové), se objevila nutnost
popsat některé negativní a ohrožující závažné skutečnosti, které se objevovaly
při výchově, růstu a vývoji dětí. Toto snažení vyústilo v definici CAN - Child
Abuse and Neglect - syndrom týraného, zneužívaného a zanedbávaného dítěte, která byla stanovena Radou Evropy, její zdravotní komisí v roce 1992.
Definovala tělesné, pohlavní a citové týrání, zanedbávání a systémové týrání (druhotné ponižování). CAN je ve většině zemí rozlišován jednak z hlediska
diagnostického jako jasný, podezřelý a rizikový a z hlediska symptomatického jako lehký, střední a těžký, který končí ve 3-5% smrtelně.
5.1 Syndrom týraného dítěte
Vyjadřuje nejčastější formu týrání, která postihuje děti v kojeneckém a
batolecím věku a která zpravidla končí smrtí. U tohoto syndromu převažuje
použití mechanického násilí, i když se mohou vyskytovat i jiné formy
poškozování. Velmi časté je násilí bez použití nástroje, rukou, pěstí, či hranou
dlaně, ale také kopnutí. Při zjevné prohlídce dítěte nemusí být patrny žádné úrazové změny a dítě bývá i dobře živené. Závažné úrazové změny jsou
zjišťovány až v době, kdy dojde ke smrti dítěte. Cenným diagnostickým
kritériem je nález krevních podlitin a oděrek. Udává se, že v 80% případů mechanického týrání dítěte jsou přítomny na těle modřiny nebo oděrky. Neexistuje místo, kde by se tyto úrazové změny nemohly vyskytovat. Například
na obličeji a ve spojivkách očí jsou dobře patrné a naopak ve vlasové části hlavy unikají pozornosti. Nález symetrických podlitin
na tvářích, krku nebo
hrudníku je typické pro uchopení rukou. Přítomnosti podlitin na břiše bývá někdy doprovázena postižením břišních orgánů. To však nemusí být pravidlem
a při rozsáhlém postižení břišních orgánů může být zevní nález minimální, zvláště bylo-li dítě oblečené v době útoku. Krevní podlitiny vznikají úderem
nebo tlakem předmětu působícího většinou kolmo na povrch těla. Velikost
podlitiny závisí na charakteru předmětu. Tlak prstů vyvolává menší okrouhlé hematomy, údery pěstí nebo kopnutí, oválné větší podlitiny. Nástroj zanechává
vzhled podle svého tvaru, např. hůl dvojitou pruhovitou podlitinu. Podkožní krevní výrony vznikají u dětí poměrně snadno a jsou li přítomné v řídkém pojivu těsně pod kůží, objevují se záhy po úrazu a naopak hlouběji umístěné se
manifestují až po uplynutí několika hodin. Na rozdíl od krevních podlitin oděrky vznikají tangenciálním násilím působením nějakého tupého předmětu se
sedřením povrchních úseků pokožky. Mohou to být nehty při rdoušení na
krku, kdy oděrky mají typický půlměsíčkový tvar, nebo škrtidlo, kdy vzniká na
krku strangulační rýha při škrcení. Oděrky mohou být přítomny též na genitálu dívek, ale také u chlapců. Letální průběh u týraného dítěte je nejčastěji vyvolán poraněním hlavy. Tato tzv. kraniocerebrální poranění jsou způsobována tupým
násilím působícím na hlavu a mají svá specifika v dětském věku. Krvácení pod tvrdou mozkovou plenu je nejčastější a vzniká tím, že při aktivním či pasivním
násilí na hlavu dochází k setrvačnému pohybu mozku v lební dutině a k přetrhání žilních spojek mezi měkkými plenami mozku a šípovým splavem, probíhajícím klenbou lebeční v předozadním směru. Soudní lékařství (1999)
5.2 Syndrom zanedbávaného dítěte Tento syndrom se vydělil
jako samostatný termín z výše popsaného
syndromu CAN - tzv. FTT- Failure to Thrive - selhání ve vývoji, v prospívání dítěte. Malá, Raboch, Sovák (1995)
Obecně lze nedostatečnou péči pozorovat často, ale prokázat příčinnou
souvislost takového jednání s následkem na zdraví je obtížné. Všeobecně jsou
známy skutečnosti jakým způsobem dochází k ohrožení dítěte. Jedná se o nedostatečnou výživou, nedostatek potravin a tekutin, zanedbávání obecných pravidel v ošetřování dítěte, zanedbávání jeho hygieny, ale také celkových podchlazení nebo naopak, přehřátí. Vlastní příčinou poškození na zdraví nejsou obvykle tyto stavy,
ale následně vzniklé chorobné komplikace. Jedná se o
celkové infekce, sepse, šok při dehydrataci, hypertemii, postižení endokrinního systému - nadledvin štítné žlázy. Patologických změn však může být více a
morfologické nálezy jsou velmi pestré. Závažnost problému spočívá v tom, že je
nutné určit, zda tyto komplikace nastaly právě v souvislosti s nedostatečnou péčí o dítě v rodině.
5.3 Syndrom zneužívaného dítěte
Do pojmu CAN lze tedy zahrnout tělesné, duševní či sexuální postižení
dítěte, jenž je výsledkem nenáhodného zásahu, či zacházení s dítětem. Poslední postižení - sexuální se z termínu CAN vyděluje jako samostatný
syndrom, označovaný CSA - Child Sexual Abused syndrome, definovaný jako
každý akt vůči dítěti, vázaný na jakoukoliv sexuální aktivitu. Malá, Raboch, Sovák (1995)
Nejčastěji citovaná definice od Schechtera a Robege (1976): „Sexuální
zneužívání je vzetí závislého, vývojově nezralého dítěte nebo adolescenta do
sexuálních aktivit, které jím nejsou plně pochopeny a přijímány a narušují
sociální tabu v rodinných rolích.“ Fraser (1981) definuje sexuální zneužívání
následovně: „Zneužité dítě pro uspokojení dospělého.“ Sexuální aktivita vůči
dítěti může mít v sobě agresi, ale není to podmínkou ani pravidlem. Lze tedy říci, že pohlavní zneužívání je nepatřičné vystavení dítěte pohlavnímu kontaktu,
činnosti či chování. Zahrnuje jakékoliv pohlavní dotýkání, styk, či vykořisťování tím, komu bylo dítě svěřeno do péče (pohlavní zneužívání v závislosti) nebo
jakoukoliv jinou osobou. Pohlavní zneužívání může být bezdotykové či kontaktní. Vaníčková (1995)
5.4 Diagnostika CAN
Neexistuje žádný přesný a spolehlivý návod na to, jak diagnostikovat
zneužívané dítě. Většinou toto dítě trpí strachem, studem, pocitem hrozného tajemství, ale tyto pocity bez výpovědi dítěte jsou neidentifikovatelné. Dvě
třetiny těchto případů jsou odhaleny až na základě výpovědi dítěte. Dítě se svěří někomu známému nebo blízkému, ke kterému má důvěru.
Další odhalení vznikají, začne-li se dítě ptát takovým způsobem, že jím
položené otázky neodpovídají jeho věku a z toho vyplývajícím znalostem a sexuálním zkušenostem.
Dalším případem odhalení je změna chování dospělého vůči dítěti (např.
otec začne dceru nepřiměřeně a nezvykle protežovat, kupovat dárky apod.). K odhalení také dochází při vyplňování dotazníků u lékařů (pediatrů, psychiatrů,
gynekologů), kam bylo dítě odesláno pro psychosomatické potíže. U dětí
předškolního věku lze na pohlavní zneužívání usuzovat v případech, kdy např. při hře s panenkami dítě projevuje značný zájem o pohlavní orgány a nepřiměřeně svému věku s nimi manipulují. Malá, Raboch, Sovák (1995)
6. Právní základ sociálně-právní ochrany dětí
Povinnost státu poskytovat ochranu dětem a chránit jejich zdravý vývoj a
právem chráněné zájmy vyplývá pro Českou republiku a její orgány z řady norem ústavního a mezinárodního charakteru. Jak normy ústavní tak i normy
mezinárodně-právní stojí z hlediska své právní síly na pomyslném vrcholku pyramidy právních norem. Vzájemně se však od sebe liší svým původem, kdy
mezinárodně-právní normy vytvářejí státy mezi sebou, ústavní normy vytváří
Česká republika pro své orgány a občany. Svou formou jsou mezinárodněprávní normy obsaženy zejména v mezinárodních smlouvách, ústavní normy
pak v ústavních zákonech. Svou právní silou mohou mít mezinárodní smlouvy větší právní sílu než zákon.
6.1 Ústava České republiky
Ústava České republiky (ústavní zákon č. 1/1993 Sb., Ústava České
republiky, ve znění pozdějších předpisů) je významným právním předpisem.
Upravuje ve svých sedmi hlavách základní ústavní principy moci zákonodárné,
výkonné, soudní, činnosti Nejvyššího kontrolního úřadu, České národní banky a územní samosprávy.
Ústava České republiky se však úpravy sociálně-právní ochrany dětí,
narozdíl od Listiny základních práv a svobod, nijak významně nedotýká. Ve
vztahu k poskytování sociálně-právní ochrany dětí lze považovat za nejvýznamnější
úpravu
snad
jen
ustanovení,
které
vymezuje
vztah
mezinárodních smluv k vnitrostátní právní úpravě. Tímto ustanovením je čl. 10 Ústavy České republiky, podle kterého vyhlášené mezinárodní smlouvy, k
jejichž ratifikaci dal Parlament souhlas a kterými je Česká republika vázána,
jsou součástí právního řádu, stanoví-li mezinárodní smlouva něco jiného než zákon, použije se mezinárodní smlouva.
Takto je tedy při splnění uvedených podmínek deklarována přednost
mezinárodní smlouvy před zákonem. Tato přednost mezinárodních smluv
případě sociálně-právní ochrany dětí, by se projevila například tehdy, pokud by některá mezinárodní smlouva - např. Úmluva o právech dítěte - přiznávala
určité právo a toto právo by buď nebylo realizováno prostřednictvím vnitrostátní
právní úpravy vůbec (dané právo by již nebylo promítnuto třeba do zákona o rodině), anebo by bylo upraveno odchylně. V takovém případě by se použila přímo Úmluva o právech dítěte a nikoliv dotčený vnitrostátní zákon.
6.2 Listina základních práv a svobod
Jedná se o právní normu, která byla vyhlášena jako ústavní zákon č. 2/1993
Sb. Tato listina je navzdory poněkud matoucímu názvu ve své podstatě ústavním zákonem a je součástí ústavního pořádku České republiky.
Základní lidská práva mající vztah k problematice ohrožených dětí jsou v
listině uvedena jednak v hlavě druhé, oddílu prvním, který upravuje základní
lidská práva, a zejména pak v hlavě čtvrté, která pojednává o hospodářských,
sociálních a kulturních právech. Z výčtu těchto základních lidských práv lze
vzpomenout způsobilost každého mít práva. Právo na život, nedotknutelnost osoby, právo nebýt podroben mučení ani krutému, nelidskému nebo ponižujícímu zacházení nebo trestu, právo nebýt podroben nuceným pracím
nebo službám, právo na zachování lidské důstojnosti, osobní cti, dobré pověsti a právo na ochranu jména.
Dále listina deklaruje právo na ochranu před neoprávněným zasahováním
do soukromého a rodinného života a právo na ochranu před neoprávněným
shromažďováním, zveřejňováním nebo jiným zneužíváním údajů o své osobě. Toto právo uvedené v čl. 10 Listiny základních práv a svobod se promítá ve
zcela konkrétní podobě do ustanovení § 54 a následně zákona č. 359/1999 Sb.,
o sociálně-právní ochraně dětí, ve znění pozdějších předpisů. Tato ustanovení zákona upravují vedení evidence a spisové dokumentace orgány
sociálně-
právní ochrany dětí a výslovně stanoví, že údaje obsažené ve spisové dokumentaci týkající se dítěte je orgán sociálně-právní ochrany dětí oprávněn
využít pouze v zájmu dítěte při zajišťování sociálně-právní ochrany dětí. V zákoně není uvedena sankce za porušení tohoto ustanovení, zároveň však je
soudní ochrana výše uvedeného základního práva zaručena přímo v čl. 36 Listiny základních práv a svobod, podle nějž se každý může domáhat svého práva u nezávislého a nestranného soudu.
6.3 Úmluva o právech dítěte
Jedná se o nejvýznamnější mezinárodně-právní dokument v oblasti ochrany
dětí, kterou Česká republika ratifikovala v lednu 1991. Tomuto dokumentu
předcházeli jiné mezinárodní smlouvy, například Ženevská deklarace práv dítěte z roku 1924, Deklarace práv dítěte přijatá Organizací spojených národů v roce 1959 a jiné další.
Úmluva o právech dítěte je součástí Sbírky zákonů jako Sdělení Federálního
ministerstva zahraničních věcí č. 104/1991 Sb., o Úmluvě o právech dítěte.
V článku 3 Úmluvy o právech dítěte nalezneme jeden ze zásadních pojmů
právní úpravy ochrany nezletilých - pojem „blaho dítěte“. Zájem dítěte musí být
předním hlediskem při jakékoliv činnosti týkající se dětí, ať už uskutečňované
veřejnými či soukromými zařízeními sociální péče, soudy, správními či zákonodárnými orgány. Uvedeným ustanovením je smluvním státům uložena povinnost zajistit dítěti takovou ochranu a péči, která je nezbytná pro jeho
blaho. Současně toto ustanovení zavazuje smluvní strany Úmluvy brát ohled na práva a povinnosti rodičů, zákonných zástupců nebo jiných jednotlivců právně odpovědných za dítě.
Do naší současné právní úpravy jsou tyto závazky promítnuty v ustanovení §
5 zákona č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí, ve znění pozdějších
předpisů, podle nějž je předním hlediskem sociálně-právní ochrany dětí zájem a blaho dítěte. Úmluva o právech dítěte ve svém textu výslovně uvádí, že zájem dítěte musí být předním hlediskem při jakékoliv činnosti týkající se dětí.
Úmluva o právech dítěte deklaruje základní lidská práva a další práva každé lidské bytosti mladší osmnácti let, pokud podle právního řádu, jenž se na dítě
vztahuje, není zletilosti dosaženo dříve. Z tohoto důvodu jsou v České republice tato práva přiznána osobám mladším 18 let věku, pokud však nenabyly zletilosti
uzavřením manželství. K tomu může dojít s přivolením soudu u osoby mladší 18 let, avšak starší 16 let.
6.4 Organizace spojených národů
Organizace spojených národů byla založena v roce 1945. Mezi cíle této
organizace patří rozvoj přátelských vztahů mezi národy, uskutečňování
mezinárodní spolupráce, podpora prosazování lidských práv ve světě. Všeobecná
deklarace
lidských
práv,
která
byla
schválena
Valným
shromážděním OSN dne 10.12.1948, představuje obecnou mezinárodněprávní úpravu ochrany nezletilých dětí. Deklarace obsahuje tzv. Mezinárodní listinu
práv. Z ní však lze pro oblast ochrany dětí vybrat pouze obecné ustanovení čl. 16 odst. 3, dle kterého rodina je přirozenou a základní jednotkou společnosti a
má nárok na ochranu ze strany společnosti a státu. V čl. 25 odst. 3 se uvádí, že mateřství a dětství mají nárok na zvláštní péči a pomoc. Všechny děti, ať již manželské, či nemanželské, požívají stejné sociální ochrany.
6.5 Haagská konference o mezinárodním právu soukromém
Rodinně-právní otázky na poli mezinárodního práva upravují rovněž
dokumenty přijaté Haagskou konferencí o mezinárodním právu soukromém.
Mezinárodní konference, k nimž patří i výše uvedená Haagská konference o mezinárodním právu soukromém, jsou zvláštním shromážděním zástupců
jednotlivých členských států, kteří byli zmocněni projednat a vyřešit určité otázky společného zájmu na mezinárodně-právní úrovni. Haagská konference
se pak vůči ostatním konferencím vyznačuje tím, že má stálý charakter a předmětem jejího zájmu je přispívat k vyšší úrovni právní úpravy mezinárodního práva soukromého, tedy toho práva, které se týká právních vztahů nikoliv mezi
státy, ale především mezi jednotlivými subjekty a osobami z různých států. Ve vztahu k ohroženým dětem lze za nejvýznamnější dokumenty Haagské
konference o mezinárodním právu soukromém považovat jednak Úmluvu o
občansko-právních aspektech mezinárodních únosů dětí, která byla přijata dne
25.10.1980 a v České republice byla vyhlášena jako sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 34/1998 Sb., o sjednání Úmluvy o občansko-právních
aspektech mezinárodních únosů dětí, a jednak Úmluvu o ochraně dětí a
spolupráci při mezinárodním osvojení ze dne 29. 5.1993, která byla vyhlášena jako sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 43/2000 Sb., o přijetí Úmluvy o ochraně dětí a spolupráci při mezinárodním osvojení.
V souvislosti s rozšiřující se migrací osob v rámci celé Evropy se stává stále
aktuálnější otázka právní úpravy, která by měla zabránit tzv. občansko-právním
únosům dětí. Dle čl. 3 výše uvedené Úmluvy o občansko-právních aspektech
mezinárodních únosů dětí se za protiprávní přemístění nebo zadržení dítěte považuje, jestliže: „Bylo porušeno právo péče o dítě, které má osoba, instituce
nebo kterýkoliv jiný orgán buď společně, nebo samostatně, podle právního řádu
státu, v němž dítě mělo své obvyklé bydliště bezprostředně před přemístěním nebo zadržením, v době přemístění nebo zadržení bylo toto právo skutečně vykonáváno, společně nebo samostatně, nebo by bylo takto vykonáváno, kdyby nedošlo k přemístění či zadržení.“
Právo péče o dítě může vyplývat zejména ze zákonů nebo ze soudního
nebo správního rozhodnutí nebo z dohody platné podle právního řádu daného státu. Je třeba podotknout, že úmluva se skutečně týká pouze únosů občanskoprávních a vůbec se nezabývá únosy trestně-právními, tedy únosy ve smyslu
ustanovení § 216 zákona č. 140/1961 Sb., trestního zákona, ve znění pozdějších předpisů, které upravuje skutkovou podstatu trestného činu únosu.
Únos v trestně-právním pojetí vymezuje v českém právním řádu příslušná
skutková podstata takto: „Kdo dítě nebo osobu stiženou duševní poruchou nebo nedostatečně vyvinutou odejme z opatrování toho, kdo má podle zákona nebo
podle úředního rozhodnutí povinnost o ně pečovat, bude potrestán odnětím svobody až na tři léta či peněžitým trestem.“ Další
významnou
oblastí
zájmu
Haagské
konference
je
oblast
mezinárodních osvojení, tzn. osvojení, v nichž vystupují osvojenci a osvojitelé
pocházející z různých zemí. Tato oblast je upravována zejména Úmluvou o ochraně dětí a spolupráci při mezinárodním osvojení. Haagská konference o mezinárodním právu soukromém se mimo jiné zabývá harmonizací právních předpisů a snaží se přispívat ke snadnému uplatnění práv deklarovaných v úmluvách nebo jejich vykonatelnosti.
6.6 Rada Evropy
Rada Evropy je významnou mezinárodní organizací, která sice omezuje své
aktivity na evropské státy, ale kterou je nutno důsledně odlišovat od Evropských
společenství, respektive Evropské unie. Rada Evropy je starší, vznikla již v roce
1949 a má odlišné cíle - usiluje zejména o podporu myšlenky právního státu a
snaží se prosazovat ochranu dodržování lidských práv a svobod. Jejím
nejznámějším orgánem je Evropský soud pro lidská práva se sídlem ve Štrasburku.
Mezi významné dokumenty přijaté Radou Evropy v oblasti péče o děti
řadíme zejména Evropskou sociální chartu přijatou dne 18.10.1961 a
uveřejněnou jako sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 14/2000 Sb., o Evropské sociální chartě, dále Evropskou úmluvu o osvojení dětí přijatou dne
24.4.1967 a uveřejněnou jako sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 132/2000 Sb., o přijetí Úmluvy o osvojení dětí a konečně i Evropskou úmluvu o
výkonu práv dětí, kterou nalezneme jako sdělení Ministerstva zahraničních věcí
č. 54/2001 Sb., o přijetí Evropské úmluvy o výkonu práv dětí. Rovněž je vhodné zmínit Evropskou úmluvu o právním postavení dětí narozených mimo
manželství, uveřejněnou jako sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 47/2001 Sb. Rada Evropy a její orgány se dlouhodobě zabývají, samozřejmě mimo jiné,
problematikou ochrany dětí ve vztahu k dětem týraným, zneužívaným a
zanedbávaným. Významným počinem této organizace je zavedení samotné definice syndromu zneužívaného a zanedbávaného dítěte v roce 1992.
Každý smluvní stát má určen svůj ústřední orgán, který je v kontaktu s
Radou Evropy. V České republice se jedná o Úřad pro mezinárodně-právní ochranu dětí. Tento úřad má své sídlo v Brně, na ulici Benešova 22. Je přímo podřízen Ministerstvu práce a sociálních věcí.
6.7 Evropská unie (Evropské společenství)
Výčet ústavně-právních a mezinárodních norem by nebyl úplný, pokud
bychom se alespoň okrajově nezmínili o právu Evropského společenství respektive Evropské unie. Toto právo bývá často nazýváno jako evropské právo nebo jako komunitární právo a tvoří samostatný právní řád, který nelze přiřadit
ani k právu mezinárodnímu, ani k vnitrostátnímu právu České republiky. Vzájemné vztahy těchto právních řádů jsou mimořádně komplikované, ale přesto z nich plynou práva a povinnosti zavazující jak Českou republiku a její orgány, tak i přímo její občany.
Od vstupu České republiky dne 1. 5. 2004 do Evropské unie jsou pro
Českou republiku závazné i prameny práva Evropské unie (Evropského
společenství), zejména nařízení a směrnice. Obecně je třeba zdůraznit, že
nařízení „Regulations“ jsou bezprostředně závazná a stávají se bez dalšího
součástí právního řádu každého členského státu Evropské unie. Na rozdíl od směrnic „Directives“, které nejsou bezprostředně závazné, avšak zakládají povinnost členských států.
Snahou Evropské unie je sjednotit pravidla tak, aby byly co nejvíce
odstraněny odlišnosti dané právními řády jednotlivých členských států a došlo tak k větší harmonizaci a unifikaci. Vyšší míra slučitelnosti právních řádů by přispěla i k efektivnějšímu vymáhání práva v rámci celého evropského prostoru.
7. Sociálně - právní ochrana dětí
Sociálně-právní ochrana dětí je podpořena v České republice právní
úpravou obsaženou v zákoně číslo 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí, ve znění
pozdějších předpisů. Na
její realizaci se významným dílem
podílí obecní úřady obcí s rozšířenou působností, zejména odbory sociálních věcí a oddělení sociálně-právní ochrany. Problematika sociálně-právní ochrany dítěte představuje zajištění práva
dítěte na život, jeho příznivý vývoj, na
rodičovskou péči a život v rodině, na identitu dítěte, svobodu myšlení, svědomí
a náboženství, na vzdělání, zaměstnání. Zahrnuje také ochranu dítěte před jakýmkoliv tělesným či duševním násilím, zanedbáváním, zneužíváním nebo vykořisťováním.
Ochrana dítěte tak zahrnuje ochranu rozsáhlého souboru práv a
oprávněných zájmů dítěte, a je proto upravena v různých právních odvětvích a v právních předpisech různé právní síly. Tvoří tak předmět činnosti celé řady orgánů, právnických a fyzických osob, a to v závislosti na jejich působnosti.
Ochrana dítěte a zajišťování jeho práv se promítá do právních předpisů v oblasti rodinně-právní, sociální, školské, zdravotní, daňové, občansko-právní, trestní
apod. Z toho také vyplývá
okruh subjektů, které ji realizují. Z této
skutečnosti je zřejmé, že právní úpravu ochrany dítěte nelze zahrnout do
jediného právního předpisu. V širším smyslu pojem „sociálně - právní ochrana“, je definován v § 1 zák. č. 359/1999
Sb., o sociálně-právní ochraně dětí.
„Sociálně právní ochranou dětí (dále jen „sociálně-právní ochrana“) se rozumí
zejména a) ochrana práv dítěte na příznivý vývoj a řádnou výchovu, b) ochrana
oprávněných zájmů dítěte včetně ochrany jeho jmění, c) působení směřující k obnovení narušených funkcí rodiny.“ Sociálně-právní ochrana se
poskytuje dítěti, které na území České
republiky má trvalý pobyt, má podle zvláštního právního předpisu upravujícího pobyt cizinců na území České republiky povolen trvalý pobyt nebo je hlášeno k
pobytu na území České republiky po dobu nejméně 90 dnů, podalo návrh na zahájení řízení o udělení azylu, nebo je oprávněno trvale pobývat. V rozsahu
stanoveném zákonem se sociálně-právní ochrana poskytuje také dítěti, které nemá na území České republiky povolen trvalý pobyt nebo není hlášeno k pobytu na území České republiky po dobu nejméně 90 dnů podle zvláštního
právního předpisu upravujícího pobyt cizinců na území České republiky ani není oprávněno podle zvláštního právního předpisu trvale pobývat na území České republiky.
Ve smyslu zák. č. 359/1999 Sb. o sociálně-právní ochraně dětí tuto ochranu
zajišťují krajské úřady, ale především obce, které zajišťují celou řadu povinností vyplývajících pro stát ze sociálně-právní ochrany. Tyto orgány mají
možnost velmi bezprostředně sledovat ochranu práv dítěte a činit potřebná opatření. Dalšími orgány sociálně-právní ochrany jsou Ministerstvo práce a
sociálních věcí, do jehož kompetence patří obecně „péče o rodinu a děti,” a
Úřad pro mezinárodněprávní ochranu dětí do jehož kompetence patří řešení řady otázek ochrany
ochrana zajišťována i
dětí ve vztahu k cizině. Mimo to je sociálně-právní prostřednictvím
řady nestátních subjektů jako jsou
nadace, občanská sdružení, církve, ale také právnické a fyzické osoby. Tyto subjekty svou činnost provádí na základě pověření vydaného Ministerstvem práce a sociálních věcí.
Vzhledem k tomu, že výčet všech organizací a institucí, které se aktivně
podílejí na zajišťování sociálně-právní ochrany dětí na území České republiky by byl dosti dlouhý, jsou pro potřeby mé diplomové práce vyzdviženy pouze některé z nich.
7.1 Ministerstvo práce a sociálních věcí V současné době je připravena novela
zákona č. 359/1999 Sb., která
vychází z dosavadních zkušeností OSPOD a poznatků, které uplatňování
zákona v praxi přineslo a reaguje také na posuny v úloze a postavení orgánů veřejné správy. Cílem novely je posílit
ochranu dětí před týráním a
zneužíváním a ochránit je před nezákonnými manipulacemi při zprostředkování náhradní rodinné péče. Ministerstvo práce a sociálních věci spolupracuje
zejména s Probační a mediační službou, která se podílí například na vzniku standardizovaných modelů spolupráce, založené na systémovém přístupu k
práci s klientem. V důsledku neexistence zákona o sociálních službách nelze
při provádění sociálně-právní ochrany dětí dostatečně akcentovat podpůrné a
pomáhající role v práci s rodinou u kurátora pro mládež, terénního pracovníka a sociálního asistenta jako průvodců a zprostředkovatelů sociálních služeb.
7.2 Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy
Problematika sociálně patologických jevů a s tím související prevence
kriminality jsou v resortu školství ošetřený řadou metodických pokynů, které jsou zaměřeny na jednotlivé nežádoucí jevy. Jednotlivým školám jsou v nich
doporučena preventivní opatření i správné postupy v případě, že prevence
nebyla dostatečně účinná. Jedná se o metodické pokyny týkající se prevence
a řešení šikanování mezi žáky škol a školských zařízení, prevence sociálněpatologických jevů u dětí a mládeže, výchovy proti projevům rasismu, xenofobie, intolerance a prevence a postihu záškoláctví.
Základním nástrojem prevence v resortu školství je Minimální preventivní
program,
který
je
komplexním
systémovým
prvkem
v
uskutečňování
preventivních aktivit ve školách a školských zařízeních. Jeho realizace je pro
každou školu a školské zařízení závazná a podléhá kontrole České školní inspekce. Jako metodickou pomoc k realizaci
Minimálního
programu vydal resort školství „Školní preventivní
preventivního
program pro mateřské a
základní školy a školská zařízení.” V tomto dokumentu je řešena i otázka spolupráce škol a školských zařízení s orgány sociálně-právní ochrany dětí, Policií ČR a rodiči, včetně konkrétních doporučení, postupů a souvisejících právních norem.
Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy spravuje, zřizovatelsky nebo
metodicky, síť školských zařízení pro výkon ústavní a ochranné výchovy. Na
základě vládou schválené Koncepce státní politiky pro oblast dětí a mládeže do roku 2007 je cílem tohoto resortu vytvářet podmínky pro činnost všech
subjektů vykonávajících preventivní aktivity a významným způsobem zlepšit podmínky pro realizaci primární prevence podporou těchto aktivit na školách a školských zařízeních.
7.3 Ministerstvo zdravotnictví
Aktivity tohoto resortu v zaměření na oblast sociálně-patologických jevů a
prevence kriminality se týkají zejména vzdělávání zdravotnických pracovníků, kteří přicházejí do kontaktu s obětí trestného činu těsně po jeho spáchání.
Dále na zdravotníky primární péče a traumatologických oddělení, kteří mohou
zachytit známky sociálně-patologických jevů nebo jejich projevů. Zvláštní pozornost je věnována detekci případů týrání a zneužívání dětí.
Další oblastí je plnění úkolů uložených vládou ke koncepci a programu
protidrogové politiky vlády. Jedná se především o zajištění sítě všech typů léčebných zařízení pro drogově závislé a drogou ohrožené občany a vznik detoxikačních programů pro děti a dospívající. Často se jedná o problémové
jedince s diagnostikovanými poruchami chování, které jsou příčinou toho, že se tito mladí lidé dostávají do sítě výchovných zařízení resortu školství.
Současná síť zdravotnických zařízení orientovaná na spolupráci se
zařízeními resortu školství není jasně definovaná a dostupnost příslušných služeb není dostatečně zajištěna.
Vzhledem k tomu, že problematika
agrese má narůstající tendence a
přesouvá se do nižších věkových kategorií vyvstává potřeba zřízení specializovaných pracovišť pro výkon ochranného ústavního léčení mladistvých a mladých dospělých agresorů, a to odděleně od specializovaných pracovišť pro dospělé.
7.4 Státní zastupitelství
Jedním ze státních orgánů, který aktivně působí na poli sociálně-právní
ochrany dětí a mládeže, je státní zastupitelství. Jeho pravomoc vstoupit dle §
35 odst. 1 občanského soudního řádu do zahájeného řízení se však odvíjí od té skutečnosti, zda v dané konkrétní věci státní zástupce spatřuje veřejný zájem
na podílení se v systému sociálně právní ochrany dětí. Státní zástupce může
vstoupit do již zahájeného řízení a nebo podat návrh na zahájení řízení ve věcech:
a) určení, zda je třeba souhlasu rodičů dítěte k jeho osvojení,
b) uložení výchovného opatření podle § 43 odst. 1 a 2 zákona o rodině,
c) nařízení ústavní výchovy a prodloužení ústavní výchovy,
d) pozastavení, omezení nebo zbavení rodičovské zodpovědnosti. Státní zastupitelství působí jako orgán veřejné žaloby v řízení před soudy
a jako orgán dozoru v přípravném
řízení. V trestních
věcech mladistvých
postupuje podle zákona č. 218/2003 Sb. Tento zákon upravuje podmínky
odpovědnosti mládeže za protiprávní činy, opatření ukládaná za tyto činy a další postup, dále rozhodování a výkon soudnictví ve věcech mládeže. Zákon
se vztahuje jak na osoby mladistvé, tak na osoby mladší 15 let. Ty nejsou podle tohoto zákona trestně odpovědné, ale lze jim za jejich čin jinak trestný uložit
opatření vedoucí k nápravě. V rámci řízení před soudem má
státní
zastupitelství postavení účastníka řízení a jeho úlohou je hájit veřejný zájem.
Současně je ve věcech mladistvých státní zástupce povinen věnovat zvýšenou pozornost
výkonu dozoru a přezkoumávat, zda byl
poučen o svých
právech.
Zákonem
mladistvý dostatečně
č. 109/2002 Sb., o výkonu
ústavní
výchovy nebo ochranné výchovy ve školských zařízeních a o preventivně výchovné péči ve výchovných zařízeních byla působnost státního zastupitelství
rozšířena o dozor nad dodržováním právních předpisů v těchto zařízeních. Dozor vykonává státní zastupitelství v jehož obvodu se zařízení nachází. Státní
zástupci se specializují na úseku trestním, ve věcech protiprávních činů dětí a na trestné činy spáchané na dětech, na drogovou trestnou činnost a na úseku netrestním
na sociálně-právní
ochrany dětí a občansko-soudní řízení
ve
věcech dětí mladších 15 let a trestně neodpovědných nezletilců. Státní zastupitelství působí také v
jiném než trestním
řízení (netrestní oblast
působnosti). Netrestní působnost přispívá k odstraňování příčin a podmínek
trestné činnosti. Státní zástupce je oprávněn podat návrh na zahájení občanského soudního řízení, anebo vstoupit do již zahájeného občanského soudního řízení. V souvislosti se zákonem č. 218/2003
Sb.
je státní
zastupitelství také povinno podat návrh na zahájení řízení o uložení opatření dítěti mladšímu 15 let, které se dopustilo činu
jinak trestného. Návrh na
uložení opatření může státní zástupce podávat i v případě mladistvého, vůči kterému bylo trestní stíhání zastaveno, protože v době spáchání činu nedosáhl takové rozumové a mravní vyspělosti, aby mohl rozpoznat jeho nebezpečnost pro
společnost nebo ovládat své jednání. Státní zástupci spolupracují se
specializovanými policejními orgány, se soudy pro mládež, s orgány sociálněprávní ochrany dětí a Probační a mediační službou. Dále s obecními úřady s
rozšířenou působností, se školami a s pedagogicko - psychologickými poradnami.
7.5 Komise pro sociálně-právní ochranu dětí
Jedná se o zvláštní orgán obecních úřadů, obcí s rozšířenou působností.
Tuto komisi zřizuje starosta obce s rozšířenou působností obligatorně na
základě ustanovení § 38 odst. 1 zákona č.359/1999 Sb., o sociálně-právní
ochraně dětí, a z ustanovení § 106 odst. 1 zákona č.128/2000 Sb., o obcích. Komise pro sociálně-právní ochranu dětí má postavení zvláštního orgánu obce pro výkon
přenesené působnosti a je jedním z orgánů obce (§ 5 odst.
1
zákona č.128/2000 Sb.), přičemž rozsah státní správy vykonávané zvláštním
orgánem obce je vždy přesně stanoven právním předpisem, na jehož základě se
zvláštní orgán
zřizuje. Rozsah
zákonem. Komise koordinuje
působnosti komise je
výkon sociálně-právní ochrany
určen přímo na území
správního obvodu obce s rozšířenou působností. Z vlastního podnětu se může
věnovat nezávislému posuzování komplikovaných případů dětí v ohrožení. Má působit k rozvíjené interdisciplinárního přístupu v problematice ohrožených dětí a podporovat přípravu odborníků v rámci sociálně-právní ochrany dětí. Do náplně těchto komisí patří:
- zajištění funkční spolupráce s orgány sociálně-právní ochrany a nestátními subjekty vykonávajícími sociálně-právní ochranu na základě pověření
- zabezpečení informací a jejich aktualizace v oblasti sociálně-právní ochrany dětí všem subjektům, které ji v daném správním obvodu zajišťují
- směřování činnosti ke zlepšení součinnosti orgánů sociálně-právní ochrany dětí zejména se školami a dětskými lékaři
- poskytování odborné pomoci a stanovisek k některým problematickým případům
- nezávislé posuzování komplikovaných případů dětí v ohrožení
7.6 Úřad pro mezinárodně-právní ochranu dětí Ustanovení § 35 zákona
359/1999 Sb. ve znění pozdějších předpisů
výslovně upravuje pravomoci a povinnosti Úřadu pro mezinárodněprávní
ochranu dětí při poskytování sociálně-právní ochrany dětí ve vztahu k cizině. Z těchto pravomocí lze uvést funkci přijímajícího a odesílajícího orgánu při provádění mezinárodních smluv a plnění dalších povinností vyplývajících pro
Českou republiku z mezinárodních smluv týkajících se sociálně-právní ochrany dětí. Úřad také plní funkci opatrovníka, vyžaduje zprávy o poměrech dětí,
zprostředkuje zaslání osobních dokladů a jiných listin do ciziny a naopak
zajišťuje doklady a jiné listiny ze zahraničí, spolupracuje se státními orgány nebo jinými organizacemi cizího státu. Úřad také pomáhá pátrat po rodičích dítěte, pokud rodiče nebo jeden z nich žije v cizině. Nelze opomenout jeho významné pravomoci podložené zákonem a
mezinárodními úmluvami na
úseku osvojování českých dětí do ciziny a dětí ze zahraničí - podílí se na zprostředkování osvojení. Dává souhlas s osvojením dítěte do ciziny. Pro účely osvojení zjišťuje, v jakém sociálním prostředí a v jakých rodinných poměrech dítě žije.
7.7 Neziskové organizace
Tyto instituce hrají velmi významnou roli v oblasti ochrany ohrožených dětí.
Musí být k výkonu sociálně-právní ochrany dětí pověřeny dle ustanovení § 48 zákona 359/1999 Sb. ve znění pozdějších předpisů a jsou zařazeny mezi
poskytovatele sociálně-právní ochrany dětí, nikoliv orgány sociálně-právní
ochrany dětí. Zákonem jsou pověřené osobě svěřeny určité kompetence. Na základě zákonných ustanovení je umožněno pověřené osobě účinně působit ve prospěch svých klientů, neboť obecní úřad obce s rozšířenou působností může na vyžádání poskytovat pověřené osobě údaje potřebné pro zajištění její
činnosti. Jde zejména o údaje o dětech, kterým obecní úřad obce s rozšířenou působností a pověřená osoba poskytuje sociálně-právní ochranu dětí. Vzájemná spolupráce orgánů sociálně-právní ochrany dětí s pověřenými
osobami je v zájmu dětí, neboť sociálně-právní ochrana dětí poskytnutá
orgánem může být vhodně doplněna aktivitou pověřené osoby. Pověřené
osoby, zaměřující svoji činnost na terénní sociální práci, mají zpravidla možnost
se individuálně dle potřeby rodiny věnovat jednotlivým klientům, tj. učit klienty hospodařit s finančními prostředky, pečovat o dítě apod. Mohou rovněž poskytovat každodenní sociální služby, na které mnohdy terénním sociálním pracovníkům orgánů sociálně-právní ochrany dětí nezbývá časový prostor.
7.8 Pracoviště orgánu sociálně-právní ochrany dětí a jeho činnost
Činnost a poslání práce orgánu sociálně-právní ochrany dětí je již popsána v
předchozí části. Zde bych chtěl uvést konkrétní náplň, kterou se tento orgán
zabývá. Dalo by se obecně konstatovat, že hlavním úkolem orgánu péče o dítě je zvýšený zájem o děti vyžadující okamžitou pomoc a o děti nacházející se v rizikových situacích.
Orgán sociálně-právní ochrany dětí by se měl soustředit na vyhledávání
dětí na
něž je zaměřena sociálně-právní ochrana, dále by měl sledovat
nepříznivé vlivy působící na děti a činit opatření k omezování jejich působení. Další funkcí orgánu sociálně-právní ochrany spočívá v preventivně poradenské
činnosti spočívající v pomoci rodičům při řešení výchovných nebo jiných
problémů souvisejících s péčí o dítě, poskytování nebo zprostředkování rodičům poradenství při výchově a vzdělávání dítěte. Orgán sociálně-právní ochrany dětí dále provádí šetření v rodině a bydlišti dítěte, šetření ve školském
a zdravotnickém zařízení, v zaměstnání nebo jiném zařízení, kde se dítě zdržuje. Povinností orgánu sociálně-právní ochrany dětí je spolupracovat s
ostatními státními orgány, sledovat dodržování práv dítěte v zařízeních pro výkon ústavní a ochranné výchovy a současně se vyjadřovat k pobytu dítěte mimo zařízení pro výkon ústavní výchovy u rodičů nebo jiných fyzických osob a k těmto pobytům dávat souhlas.
Orgán sociálně-právní ochrany dětí má významné postaven účastníka
v občanském soudním řízení či v řízení trestním a to podobě práva účastnit se
trestního řízení proti mladistvému, podávat návrhy na upuštění od nařízení nebo prodloužení ochranné výchovy, na podmíněné propuštění mimo výchovné zařízení.
Významnou a nezanedbatelnou a dle mého názoru stěžejní povinností
orgánu sociálně-právní ochrany je povinnost oznámit orgánům činným v
trestním řízení podezření ze spáchání trestného činu proti dítěti, co není vždy ze strany pracovníků OSPOD dodržováno. Povinnost oznamovací je dána
především v případě podezření z trestného činu opuštění dítěte dle § 212
trestního zákona, trestného činu zanedbání povinné výživy dle § 213 trestního zákona, trestného činu týrání svěřené osoby dle § 215 trestního zákona a v neposlední řadě trestného činu ohrožování mravní výchovy trestního zákona.
dle § 217
Orgán sociálně-právní ochrany dětí má významné postavení v aplikačním procesu, kdy vydává rozhodnutí:
- o úhradě nákladů souvisejících s převzetím dítěte na území ČR
- o svěření dítěte do péče osoby, která má zájem stát se pěstounem
- o svěření dítěte do péče osoby, která má zájem stát se osvojitelem
- o uložení povinnosti rodičům využít odborného poradenského zařízení pokud rodiče odbornou pomoc nezajistili, ačkoliv dítě takovou pomoc nezbytně
potřebuje
Práva a povinnosti orgánu v oblasti osvojení a pěstounské péče spočívají v následujícím:
- přijímání žádosti fyzických osob, které mají zájem stát se osvojiteli nebo pěstouny
- vyhledávání dětí vhodných k osvojení a vede příslušnou dokumentaci
- vyhledávání dětí vhodných ke svěření do pěstounské péče a vede příslušnou dokumentaci
- vyhledávání osob vhodných stát se osvojiteli - vyhledávání osob vhodných stát se pěstouny
- vykonávání funkce opatrovníka nebo poručníka a v realizaci neodkladných úkonů v zájmu dítěte a v jeho zastupování v době, kdy mu není ustanoven
poručník nebo pokud se ustanovený poručník neujme své funkce
Orgán sociálně právní ochrany dětí podává soudu návrhy a podněty: - na nařízení ústavní výchovy, její prodloužení nebo zrušení
- na výkon rozhodnutí ve věci realizace ústavní výchovy
- na omezení nebo zbavení rodičovské odpovědnosti nebo pozastavení jejího výkonu
- na rozhodnutí o splnění podmínky osvojení spočívající v tom, že rodiče o své dítě neprojevují zájem
- na stanovení výživného na dítě v pěstounské péči
- na zahájení řízení ve věci určení otcovství k nezletilému dítěti
- na nařízení předběžného opatření, ocitlo-li se dítě bez jakékoliv péče nebo je-li jeho život nebo příznivý vývoj vážně ohrožen.
Při každém z výše uvedených úkonů - sepsání návrhu a podání návrhu nebo
podnětu k soudu - sledují odpovědní pracovníci vždy zájem a blaho dítěte.
Pomoc a služby jsou přitom určeny rodinám s dětmi ve věku do 18 let, které nemají způsobilost k právním úkonům v plném rozsahu. Uvedené návrhy jsou
s žadateli sepisovány zdarma, neboť jejich projednávání je v zájmu ochrany práv nezletilých dětí.
S rodiči jsou také v rámci poskytování sociálně-právní ochrany dětí
sepisovány mimosoudní dohody, které buď přímo předchází jednání u soudu
nebo pokud rodiče vzniklou problémovou situaci v rodině nechtějí řešit prostřednictvím soudu. Účelem sepisování uvedených dohod je především
předcházet sporům rodičů o děti v komplikovaných případech. Z praxe je
patrné, že realizace mimosoudních dohod vede k nastolení pravidel v otázkách
péče o děti. Jejich dodržováním dochází ke stabilizaci rodinných vztahů a mnohdy se tímto způsobem předejde násilnému způsobu řešení problémů
mezi rodiči, týkajících se dětí. Účast pracovníků orgánu sociálně-právní ochrany dětí na uvedených aktivitách je zabezpečována nepřetržitě, a to formou dosažitelnosti těchto pracovníků i v době pracovního volna.
7.9 Vzdělání pracovníků orgánů sociálně-právní ochrany dětí
Analýzou příslušných podkladů a literatury jsem dospěl k názoru, že v
oblasti péče o delikventní děti stále přetrvává nedostatečný počet sociálních pracovníků, kteří se problematikou zabývají.
Ze zjištěných údajů je patrná potřeba dalšího vzdělávání a zvýšení odborné
kompetence těchto pracovníků. Ve snaze získat informace o zajištění výkonu sociálně-právní ochrany dětí na obecních úřadech obcí s rozšířenou
působností, na něž přešla od 1. ledna 2003 tato působnost ze zaniklých okresních úřadů, vypracovalo Ministerstvo práce a sociálních věcí dotazník, který prostřednictvím krajských úřadů distribuovalo na jednotlivé obce s rozšířenou
působností.
především
na
celkové
Otázky
obsažené
personální
v
zajištění
dotazníku
byly
sociálně-právní
zaměřeny
ochrany
a
zabezpečení jednotlivých specifických oblastí sociálně-právní ochrany dětí, které vyžadují odbornou specializaci, to je oblast
náhradní rodinné péče,
problematiku týraných a zneužívaných dětí a ochranu dětí vyžadující zvýšenou pozornost vykonávanou kurátory pro mládež. Záměrem bylo zjistit, zda jsou tyto agendy v souladu s metodickým doporučením zabezpečeny speciálním
pracovníkem, nebo zda je jejich výkon kumulován s jinou činností sociálněprávní ochrany.
Získané údaje o celkových
zajištění
počtech pracovníků ukazují, že personální
výkonu sociálně-právní ochrany dětí není dostatečné. Oproti roku
2003 klesly počty pracovníků o 22 %. S ohledem na počet řešených případů připadajících na jednoho sociálního pracovníka (cca 150 - 200 případů), jehož těžiště práce by mělo primárně spočívat v soustavné terénní sociální práci, je zřejmý alarmující nedostatek počtu pracovníků ochrany dětí. (zdroj: MPSV ČR)
v oblasti sociálně-právní
7.9.1 Náplň práce pracovníka sociálně-právní ochrany dětí
Pracovník orgánu sociálně-právní ochrany dětí, dále jen sociální pracovník,
samostatně
vykonává sociální agendu na úseku
péče o rodinu a děti
v
rozsahu daném zákonem o sociálně-právní ochraně dětí, zákonem o rodině a
souvisejícími právními normami. V rámci sociálně-právní pomoci a zajištění
ochrany zájmů nezletilých poskytuje pomoc při sepsání a podání návrhů k soudu.
Zajišťuje
sociálně-právní
poradenství
včetně
doporučení
či
zprostředkování odborné nebo specializované pomoci a služby jinými
institucemi. V občansko-právním řízení, týkajících se nezletilých, vykonává na základě ustanovení soudu nebo okresního státního zastupitelství
funkci
a notáře, kde
figuruje jako účastník řízení. Tím požívají veškerá
práva
Při
hájí
kolizního opatrovníka. V rámci této funkce se osobně zúčastňuje řízení u soudů
stanovená zákonem - vyjadřovat se k projednávané věci, dávat návrhy apod. jednáních
zájmy
nezletilých
a
to
v
řízení
opatrovnickém,
občanskoprávním, dědickém a pod. Sociální pracovník je oprávněn podávat soudu návrhy a podněty na zahájení řízení, jsou-li v zájmu dětí a zúčastňuje se soudních jednání.
Rovněž provádí šetření v prostředí tak, jak to umožňuje zákon. V případě
zajištění potřeby ochrany života nebo zdraví dítěte, ochrany jeho práv nebo právem chráněných zájmů v prostředí, kde dítě žije, především v jeho bydlišti, škole nebo pracovišti provádí potřebné kroky k nápravě. Provádí místní šetření na základě
žádostí soudu, sdělení
občanů, organizací,
ale i na základě
anonymních oznámení, popřípadě z vlastní iniciativy. V případech, kdy je
zdraví, život nebo příznivý vývoj nezletilých vážně ohrožen, podává sociální pracovník k soudu návrh na nařízení
předběžného opatření dle § 76a
občanského soudního řádu, ve znění pozdějších předpisů. O návrhu je okresní soud povinen rozhodnout do 24 hodin od jeho podání a případně provést výkon rozhodnutí. Výkon rozhodnutí zajišťuje soud, který si zpravidla vyžádá asistenci pracovníka orgánu sociálně-právní ochrany dětí.
Sociální pracovník vyhledává děti, jejichž rodiče nebo jiné osoby
zodpovědné za jejich výchovu, neplní své povinnosti uložené zákonem,
případně výchovu dětí ohrožují nebo narušují. Dále s těmito osobami pracuje a působí na ně tak, aby došlo k odstranění příčin a důsledků zjištěných
nedostatků. Vyskytují-li se připomínky k péči rodičů o děti, je možné přikročit k výchovným opatřením - napomenutí, dohled nad nezletilým, uložení omezení.
O těchto úkonech rozhoduje na návrh orgánu sociálně-právní ochrany dětí soud, nebo při méně závažných nedostatcích přímo obecní úřad. Výsledkem
jednání je zpravidla rozhodnutí, jehož plnění sociální pracovník kontroluje, tzn.
provádí návštěvy
v domácnosti, spolupracuje
se zúčastněnými orgány a
organizacemi. Pokud je výchovné opatření nařízeno soudem (např. stanoven dohled nad výchovou dětí), orgán sociálně-právní ochrany podává o průběhu a
účelu opatření pravidelné zprávy. Sociální pracovník na žádost výchovných zařízení, kde jsou umístěny děti s nařízenou ústavní výchovou nebo ochrannou výchovou, prověřuje prostředí a podmínky v rodinách, vyjadřuje se ke
krátkodobému propuštění dětí z ústavní péče. Jedná se zejména o vyjadřování
k udělování tzv. dovolenek na dobu školních prázdnin, svátků a víkendových pobytů
dětí v původní rodině. V rámci práce s rodinami, jejichž
děti jsou
umístěny ve výchovných zařízeních, se pracovník snaží motivovat rodiče k tomu, aby zlepšili své podmínky tak, aby nařízená ústavní výchova dětí mohla být soudem zrušena a děti se mohly vrátit do původního prostředí rodiny.
Pracovník orgánu sociálně-právní ochrany dětí spolupracuje s Policií ČR a
orgány činnými v trestním řízení. V případě podezření na spáchání trestného činu na dítěti
dává
tento pracovník podnět k prošetření, zda
nedošlo k
naplnění skutkové podstaty trestného činu. Další spolupráce je realizována
formou účasti při výsleších nezletilých jak na policii, tak u soudních jednání v rámci
trestního
řízení. Dále je povinen nejméně
navštěvovat děti, kterým
jednou za šest měsíců
byla nařízena ústavní výchova. Je
v osobním
kontaktu s dítětem, jeho rodiči nebo osobami odpovědnými za jejich výchovu a volí prostředky působení tak, aby účinně umístění dítěte do ústavního
působily k odstranění důvodu
zařízení. Sleduje také vývoj dětí, které
svěřeny do péče jiné fyzické osoby než rodiče a je
povinen
byly
vykonávat
pravidelné návštěvy nejen v rodině, ale i v jiném prostředí, kde se dítě zdržuje.
V rámci zabezpečování ochrany práv nezletilých pracovník orgánu sociálně-
právní ochrany dětí spolupracuje s dalšími orgány a organizacemi, státními i nestátními. Jedná se zejména o kontakty např. s obecními úřady, městskými úřady, školami, školskými zařízeními, (diagnostické ústavy, dětské domovy,
výchovné ústavy apod.), ošetřujícími lékaři, poradci pro rodinu a mezilidské vztahy a pod.
8. Opatření sociálně-právní ochrany dětí
Dítě se během života dostává do situací, které vyžadují okamžitou pomoc a
zásah, ne ze strany rodičů, ale ze strany orgánu sociálně-právní ochrany dětí. Jedná se například o situace, kdy je dítě ponecháno bez odpovídající péče nebo je bezprostředně v ohrožení života či zdraví.
Do tohoto výčtu můžeme zařadit také situaci, kdy se dítě náhle ocitne bez
odpovídající péče z důvodu úmrtí rodičů nebo jejich pobytu ve zdravotnickém
zařízení. Většinou jsou tyto a obdobné situace řešeny intenzivní sociální prací,
kdy se podaří najít osoby, které jsou schopny a ochotny se o dítě postarat tak,
aniž by bylo zapotřebí podat soudu návrh na vydání předběžného opatření podle občanského soudního řádu. I takto provedený „zásah“ je dále posouzen
s tím, jestli jsou dostatečně zajištěna práva dítěte a uspokojovány jeho potřeby, nebo zda je potřebné učinit další opatření směřující k ochraně dítěte. Takovým
to postupem bude však situace řešena u dítěte, u kterého je pravděpodobný návrat do rodinného prostředí. Provedená opatření posloužila k ochraně dítěte, které se ocitlo v ohrožením vlivem náhlé rodinné události. Zpravidla se nejedná
o tak závažnou rodinnou situaci či situaci v životě dítěte, jako tomu bývá v případech podání návrhu soudu na vydání předběžného opatření. V životě ale dochází k situacím, kdy se dítě
ocitne v bezprostředním
ohrožení života či zdraví. Důležité je, aby se o takto vzniklé situaci dozvěděl pracovník orgánu sociálně-právní ochrany dětí. Je jedno, zda z výkonu své
činnosti nebo na základě oznámení někoho jiného. V těchto případech je vždy
důležitá rychlost jednání. Následně nastává situace, kdy orgán sociálně-právní ochrany dětí je oprávněn podat návrh soudu na vydání předběžného opatření
podle ustanovení § 76a zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů. Toto řešení krizové situace v životě dítěte je třeba chápat
jako krajní. To plyne i z toho, že pouze obecní úřad obce s rozšířenou
působností je oprávněn jako jediný subjekt podat návrh soudu na vydání
předběžného opatření. O odebrání dítěte z rodiny a o svěření do jiné péče rozhoduje pouze soud na návrh obecního úřadu obce s rozšířenou působností. Na základě předběžného opatření soud rozhodne o odebrání dítěte z péče rodičů či jiných osob odpovědných za jeho výchovu tehdy, jestliže shledá, že se
nezletilé dítě ocitlo bez jakékoliv péče, nebo jsou-li jeho život nebo příznivý vývoj vážně ohroženy nebo narušeny.
8.1 Předběžné opatření
O odebrání dítěte z rodiny a o svěření do jiné péče rozhoduje pouze soud na
návrh obecního úřadu obce s rozšířenou působností. Na základě předběžného opatření soud rozhodne o odebrání dítěte z péče rodičů či jiných osob
odpovědných za jeho výchovu tehdy, jestliže shledá, že se nezletilé dítě ocitlo bez jakékoliv péče, nebo je-li jeho život nebo příznivý vývoj vážně ohrožen nebo
narušen. Soud předběžným opatřením nařídí, aby dítě bylo předáno do péče
osoby, kterou v usnesení označí. Může se jednat o příbuzného dítěte, ale i zařízení pro výkon ústavní výchovy.
O návrhu na předběžné opatření podle § 76a občanského soudního řádu
musí být rozhodnuto bezodkladně, nejpozději do 24 hodin poté, co byl návrh podán. Předběžné opatření trvá po dobu tří měsíců od jeho vykonatelnosti. Předběžným rozhodnutím jsou vztahy upraveny před konečným rozhodnutím ve
věci, to jest před vydáním meritorního rozhodnutí. Po vydání předběžného opatření je však třeba podat návrh na konečné rozhodnutí ve věci (např. návrh
na svěření dítěte do osvojení, do pěstounské péče, do ústavní výchovy). Soud následně meritorně rozhodne rozsudkem např. rozhodnutí o svěření dítěte do osvojení, do pěstounské péče, do ústavní výchovy.
8.2 Náhradní rodinná péče
Náhradní rodinná péče se uskutečňuje v nové rodině nebo v tak uspořádané
malé skupině, která se rodinnému systému v souladu se zákonem č. 109/2002 Sb., co nejvíce přibližuje. Těmito náhradními formami stát zabezpečuje rodinné prostředí pro opuštěné děti.
Do náhradní rodinné péče patří osvojení, pěstounská péče, poručnictví,
svěření dítěte do péče jiné fyzické osobě než rodiči.
8.3 Osvojení
Do programu osvojení jsou zařazovány děti, u kterých rodiče vyjádřili
souhlas s osvojením nebo děti, o které rodiče zájem. Osvojením vzniká
neprojevili po určitou
dobu
mezi osvojencem a osvojitelem vztah shodný se
vztahem mezi biologickými rodiči a vlastními dětmi. O osvojení je oprávněn rozhodnout příslušný soud nejdříve po třech měsících, kdy osvojitelé mají dítě ve své péči na vlastní náklady.
Podmínky, které musí splnit žadatel o osvojení:
Žadatelé, kteří chtějí získat dítě do osvojení, si musí na příslušný obecní úřad obce s rozšířenou působností podat žádost, ve které vyjádří své představy o dítěti. Vyplní tiskopisy a předloží požadované doklady. Po zkompletování všech dokladů je rodina navštívena sociální pracovnicí odboru sociálních věcí
k provedení sociálního šetření v rodině. Nejdůležitějším kritériem pro vhodnost
žadatelů o osvojení je přirozený věkový rozdíl mezi přijatým dítětem a žadateli, dobrý zdravotní stav, bezúhonnost a vyhovující bytové, sociální a majetkové poměry.
Po splnění těchto podmínek je získaný spisový materiál odeslán a příslušný
Krajský úřad. Po zaevidování příslušné žádosti je s žadatelem provedeno psychologické
vyšetření
a následně
vydáno
rozhodnutí
o zařazení
či
nezařazení do evidence žadatelů vhodných stát se osvojiteli a je jim uložena
povinnost zúčastnit se přípravy k přijetí dítěte do rodiny. Zprostředkování
osvojení a pěstounské péče mohou provádět pouze krajské úřady, ministerstvo
práce a sociálních věcí a Úřad pro mezinárodněprávní ochranu dětí. Ostatní právnické či fyzické subjekty mohou pouze na základě pověření z Ministerstva práce a sociálních věcí nebo Krajských úřadů vyhledávat osoby nebo děti vhodné pro náhradní rodinnou péči.
K žádosti je nutno přiložit následující doklady: - žádost, v níž jsou obsaženy osobní údaje
- dotazník žadatelů o svěření dítěte do náhradní rodinné péče - příloha k dotazníku (požadavek na dítě)
- zprávu o zdravotním stavu předloženou žadatelem opis z rejstříku trestů,
doklad o státním občanství, nebo o povolení k dlouhodobému nebo trvalému pobytu na území ČR
- zpráva z místa bydliště
- údaje o ekonomických a sociálních poměrech
- stanovisko obecního úřadu obce s rozšířenou působností k žádosti o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče
- fotografie jednotlivého žadatele (formát OP)
- fotografie domu, bytu, případně pokoje (kde bude mít přijaté dítě svoje místo) - souhlas s účastí na přípravě fyzických osob k přijetí dítěte do rodiny - souhlas se zjišťováním osobních údajů
- souhlas se zařazením žadatele do evidence pro osvojení dítěte z ciziny - souhlas s výlučným zařazením do evidence o osvojení dítěte z ciziny
8.4 Pěstounská péče
Nezastupitelné místo v náhradní rodinné péči má pěstounská péče. Je to
forma
státem řízené a kontrolované dlouhodobé náhradní rodinné výchovy
zabezpečované též z jeho strany hmotnou podporou. O svěření do pěstounské
péče se uvažuje u dětí, u nichž z nejrůznějších důvodů není možno provést jejich osvojení. Příčiny pro něž nemohou původní rodiče řádně plnit svá
rodičovská práva a povinnosti, musí být dlouhodobého charakteru. Pěstounská péče má přednost před umístěním do ústavů, a to z důvodu zásadního práva dítěte vyrůstat v rodinném prostředí. Soudním rozhodnutím nezanikají právní vztahy dítěte k jeho původní rodině. Mezi pěstounem a dítětem nevznikají
pěstounskou péčí příbuzenské vztahy. Po dobu trvání pěstounské péče je
pěstoun nositelem práv a povinností rodičů v oblasti výchovy dítěte. V ostatních
věcech patří tato práva biologickým rodičům, pokud mají rodičovskou zodpovědnost. Biologickým rodičům také zůstává právo stýkat se s dítětem, pokud
není soudem vysloven zákaz styku. Omezením nebo
zbavením
biologických rodičů jejich rodičovské zodpovědnosti nezaniká jejich vyživovací
povinnost ke svým dětem. Žadatelé, kteří mají zájem o svěření dítěte do pěstounské péče, podávají také žádost na příslušný obecní úřad obce
s rozšířenou působností a ve vyřizování postupují jako žadatelé o osvojení.
O vzniku pěstounské péče zpočátku rozhoduje na žádost budoucích pěstounů
příslušný obecní úřad obce s rozšířenou působností. Do tří měsíců od právní moci tohoto rozhodnutí mohou pěstouni podat návrh na soud na svěření dítěte do
pěstounské péče. Pěstounská
péče vzniká rozhodnutím
soudu, které
nabylo právní moci a zaniká zletilostí dítěte, úmrtím dítěte nebo pěstouna. Společná pěstounská péče zaniká též rozvodem manželství pěstounů nebo
úmrtím jednoho z manželů. Soud ji také může zrušit svým rozhodnutím, má-li k tomu důležité důvody. V případě, že o zrušení povinen jeho návrhu vyhovět.
požádá pěstoun, je soud
8.5 Poručnictví
Pokud rodiče dítěte zemřeli, nebo byli zbaveni rodičovské odpovědnosti,
musí být dítěti ustanoven poručník, kterému vznikají nároky jako pěstounovi.
Musí však o dítě osobně pečovat a nahrazovat plně péči rodičů. Tato funkce
však nezakládá vyživovací povinnost k dítěti. Rozhodnutí, které poručník učiní v podstatné věci, musí být schváleno soudem. O ustanovení poručníka rozhoduje soud. Poručnictví zaniká nabytím zletilosti, smrtí dítěte či poručníka,
obnovením rodičovské odpovědnosti původních rodičů a na základě rozhodnutí soudu, pokud je pro funkci poručník nezpůsobilý a porušuje své povinnosti.
8.6 Svěření dítěte do výchovy jiné fyzické osoby než rodiče
Vyžaduje-li to zájem dítěte, může soud svěřit dítě do výchovy jiné fyzické
osoby než rodiče, jestliže tato osoba poskytuje záruku jeho řádné výchovy a se
svěřením dítěte souhlasí. Při výběru vhodné osoby dává soud přednost zpravidla příbuznému dítěte. Důvody pro takové opatření mohou být různé nedostatky ve výchově, nemoc v rodině, nevhodné bytové poměry, úmrtí obou
rodičů apod. Osoby, kterým bylo dítě takto svěřeno, jsou oprávněny a zároveň povinny zajistit výchovu a výživu dítěte, zastupovat je v běžných záležitostech, řídit jejich jednání a jednat za něj.
8.7 Ústavní výchova
Institut ústavní výchovy je obecně upraven v zákoně č. 94/1963 Sb., o
rodině, ve znění pozdějších předpisů. Úprava v zákoně o sociálně-právní
ochraně dětí se zaměřuje na činnost obecního úřadu obce s rozšířenou působností a na praktické zajištění výkonu ústavní výchovy.
Příslušnými zařízeními kde se ústavní a ochranná výchova poskytuje jsou: - diagnostický ústav - zde dítě pobývá zpravidla 8 týdnů za účelem
komplexního vyšetření, je diferencovaný podle pohlaví
Pešatová (1995) uvádí, že dětský diagnostický ústav je koedukované
internátní výchovné zařízení, které zabezpečuje komplexní vyšetření dětí ve věku od 3 do 15 let a jejich zařazení do dětských domovů nebo výchovných zařízení. Poskytuje odborné diagnostické vyšetření, založené na týmové spolupráci
odborníků.
psychologické,
Odborné
pedagogické
vyšetření
charakteristiky
se
týká
jedince.
zdravotní, Po
sociální,
absolvování
komplexního vyšetření a na základě jeho výsledků je dítě umístěno do jednoho z následně uvedeného zařízení:
- dětský domov - výkon ústavní výchovy
- dětský domov se školou - výkon ústavní výchovy u dětí s poruchami chování a výkon ochranné výchovy
- výchovný ústav - zpravidla v tomto ústavu pobývají děti s uloženou ochrannou výchovou
Uvedená zařízení zajišťují nezletilým, a to zpravidla dětem od 3 do 18 let
náhradní výchovnou péči. Hranici 18 let je možné na základě rozhodnutí soudu
v případě potřeby a zájmu dítěte, v tuto dobu osoby zletilé, zvýšit o jeden rok a to na 19 let. Umístit nezletilé dítě do ústavní výchovy je možné i na základě žádosti zákonných
zástupců dítěte. K umístění dítěte do zařízení je třeba
rozhodnutí soudu o: ústavní výchově, opatření.
ochranné výchově a předběžném
Při nařízení ústavní výchovy nesmíme opomenout možnost, aby byl po
předchozím písemném souhlasu pracovníky orgánu sociálně-právní ochrany dětí povolen dítěti, kterému byla zařízena ústavní výchova, pobyt u rodičů či
jiných fyzických osob. Doba pobytu je stanovena nejvýše v rozsahu 14 dnů při jednom pobytu. Tato doba však může být prodloužena. Před udělením tohoto
povolení je třeba zvážit, zda by sociální pracovník úřadu neměl vykonat návštěvu u rodičů či jiných fyzických osob a prověřit tak podmínky k dočasnému
pobytu dítěte. Jedině tak lze zaručit, že dočasný pobyt bude tomuto dítěti ku prospěchu a v jeho zájmu. A následný souhlas tak bude vycházet ze znalosti
aktuálních podmínek. Bylo-li dítě umístěno v ústavním zařízení na základě žádosti rodičů nebo jiných zákonných zástupců, je možno povolit takový pobyt u
jiných fyzických osob jen po předchozím písemném souhlasu rodičů nebo jiných
zákonných zástupců. Avšak v takových to případech je třeba zdůraznit, že tento
režim dočasného propouštění je pouze u dětí s nařízenou ústavní výchovou, nikoliv ochrannou výchovou. Ochranná výchova je institut trestně-právní a s tím
souvisí i jiný režim jejího výkonu. Je-li výchova dítěte vážně ohrožena nebo narušena a jiná výchovná opatření nevedla k nápravě nebo jestliže z jiných
důvodů nemohou rodiče výchovu dítěte zabezpečit, může soud nařídit ústavní výchovu nebo dítě svěřit do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc.
Je-li to nutné v zájmu dítěte, lze nařídit ústavní výchovu či svěřit dítě do péče zařízení pro
děti vyžadující okamžitou pomoc i tehdy, když jiná výchovná
opatření nepředcházela. Hlavní zásadou při nařizování ústavní výchovy je
skutečnost, že náhradní rodinná péče či rodinná péče v zařízení pro děti
vyžadující okamžitou pomoc má přednost před ústavní výchovou. Je však vždy na posouzení soudu, která z forem náhradní výchovy je pro dítě za daných okolností nejvhodnější. V případě, že pominou důvody nařízení ústavní
výchovy, nebo lze-li dítěti zajistit náhradní rodinnou péči, soud její nařízení zruší. Z důležitých důvodů lze ústavní výchovu naopak prodloužit, avšak
maximálně o jeden rok po dosažení zletilosti, to znamená do 19 roku života. Rodiče dítěte, které pobývá v ústavní výchově, jsou nadále jeho zákonnými zástupci a mají k dítěti vyživovací povinnost.
Výkon ústavní výchovy zajišťují zařízení, která jsou v působnosti více
resortů. Kritériem pro umístění dítěte do určitého zařízení je např. věk,
zdravotní stav a druh výchovných obtíží. Podle jednotlivých kritérií pak můžeme tato zařízení pro výkon ústavní výchovy rozdělit následovně:
1. ústavy pro péči o děti novorozené a do věku 3 let jsou určena zařízení v resortu Ministerstva zdravotnictví:
- od narození do 1 roku věku dítěte jsou to kojenecké ústavy
- od 1 roku věku dítěte do 3 let věku dítěte jsou to dětské domovy 2. pro děti od 3 let věku do dosažení zletilosti jsou určena tato školská zařízení
- pro diagnostický pobyt zpravidla na dobu prvních 8 týdnů před zařazením do jiného druhu zařízení jsou to diagnostické ústavy,
- pro výkon ústavní výchovy a pro umístění nezletilé matky spolu s dítětem jsou to dětské domovy,
- pro výkon ústavní výchovy dětí s poruchami chování, rovněž i výkon ochranné výchovy jsou to dětské domovy se školou,
- pro děti starší 15 let se závažnými poruchami chování, u nichž byla nařízena ústavní výchova či uložena ochranná výchova, jsou to výchovné ústavy.
3. pro děti s tělesným či mentálním postižením jsou určeny tyto ústavy sociální péče:
- ústavy pro tělesně postiženou mládež,
- ústavy pro tělesně postiženou mládež s přidruženým mentálním postižením, - ústavy pro tělesně postiženou mládež s více vadami, - ústavy pro mentálně postiženou mládež.
Ústavy sociální péče jsou určeny pro děti od 3 let do ukončení školní
docházky. V případě, že se dítě připravuje na povolání doba pobytu je
prodloužena do ukončení této přípravy. V těchto ústavech se rovněž vykonává ústavní či ochranná výchova tělesně či mentálně postižených dětí. Sledování výkonu ústavní výchovy je jednou z povinností pracovníka orgánu sociálně-
právní ochrany dětí z příslušného obecního úřadu obce s rozšířenou působností. Sociální pracovník je oprávněn nahlížet do dokumentace, kterou
ústavní zařízení o dítěti vede. Jestliže dojde ke zjištění, že došlo k porušení
práv dítěte v takovém to zařízení, je zákonnou formou podrobně upraven postup zaměřený na nápravu těchto zjištění.
Matoušek (1995) shrnul funkce ústavů do tří bodů: 1. Podpora a péče
Tato funkce je v popředí v zařízeních poskytujících náhradu za nefunkční nebo chybějící rodinu (kojenecké ústavy, dětské domovy), v ústavech pro svobodné matky s dětmi, v zařízeních pro těžce mentálně nebo fyzicky hendikepované
lidi, v domovech pro bezdomovce, v domovech důchodců, v utečeneckých táborech, v nově zaváděných ošetřovatelských ústavech apod. Ve všech
takových zařízeních je poskytováno chybějící zázemí či péče, bez nichž se klient nemůže obejít. Kdyby tyto ústavy neexistovaly, kvalita života jejich klientů
by byla nepřiměřeně nízká, v některých případech by nebyli schopni v běžných podmínkách přežít.
2. Léčba, výchova a resocializace
Tato funkce je v popředí v nemocnicích, léčebných a rehabilitačních ústavech, v zařízeních pro rizikovou mládež, v zařízeních pro propuštěné atp. Společným
jmenovatelem je úsilí o změnu stavu, předpokládá se, že klient opustí ústav v jiném stavu, než v jakém do něj přišel. 3. Omezení, vyloučení a represe
Tato funkce je v popředí ve věznicích, v psychiatrických zařízeních s
nedobrovolnými pobyty, ve sběrných táborech pro uprchlíky apod. Kdyby tato zařízení neexistovala, společnost by byla ohrožena kriminálními osobami, lidmi trpícími akutní psychózou, neznámými cizinci.
8.8 Rozhodování soudů na základě podaných podnětů
Řízení ve věcech péče o nezletilé jsou jedním z hlavních prostředků ochrany
dítěte a naplňování jeho práv. Dle statistik Ministerstva spravedlnosti České
republiky trvá více než 30 % řízení ve věcech péče o nezletilé před okresními
soudy déle než 6 měsíců. Délka opatrovnických řízeních před okresními soudy
v ČR v roce 2004 byla následující: přes 6 měsíců do 1 roku - 17,03 % řízení,
déle než 1 rok do 3 let - 13,26 % řízení, přes 3 roky do 5 let - 2,25 % řízení, přes 5 do 7 let - 0,5 % řízení a přes 7 let - 0,14 % řízení. V odvolacím řízení před krajskými soudy je věc týkající
se péče
o nezletilé rozhodnuta do 6
měsíců pouze ve 41 % případů. Ve zbývajících 59 % případů trvá odvolací
řízení díle než 6 měsíců. Statistika rozhodování o odvolání proti usnesení o předběžných opatřeních ve věcech péče o nezletilé je ještě více alarmující -
délka řízení překračuje 6 měsíců v 72,73 % případů. Délka odvolacího řízení
proti usnesení o předběžném opatření zcela popírá význam tohoto institutu. Podle § 74 občanského soudního řádu soud nařídí předběžné opatření tehdy, je-li třeba předběžně upravit poměry účastníků nebo je-li ohrožen výkon soudního
rozhodnutí. Ačkoliv okresní soud musí o předběžném
opatření
rozhodnout do 7 dnů a ve věcech péče o nezletilé o předběžném opatření dle § 76a dokonce do 24 hodin, pro odvolací soud není žádná taková lhůta určena. V případech,
kdy bylo nařízení
předběžného opatření chybné, se může v
důsledku odvolání díky předběžné vykonatelnosti předběžného opatření konzervovat stav podle nařízeného předběžného opatření
na dobu mnoha
měsíců. Zvláště tragický dopad na vývoj dítěte to může mít v případě, kdy je dítě umístěno předběžným opatřením do ústavní péče. V
případě, kdy soud návrh na předběžné opatření zamítne, je případné
zrušení takového usnesení po více jak 6 měsících zpravidla již bezvýznamné.
Návrh na předběžné opatření v určitém řízení je samostatným návrhem, řízení
ve věci samé proto nebrání, pokud bylo proti usnesení o předběžném opatření podáno odvolání, kterým se zabývá soud vyšší instance. Praxe soudů je však
jiná. Po podání odvolání je celý opatrovnický spisový materiál předložen krajskému soudu, který má posoudit odvolání a okresní soud tak nemůže ve
věci jednat, protože nemá k dispozici již zmíněný spisový materiál. Dochází tím k absurdní situaci, kdy institut předběžného opatření, jehož smyslem je, aby
soud a účastníci mohli rychle reagovat na vzniklou urgentní situaci, vede po podání odvolání
k tomu, že se řízení
prodlouží o mnoho měsíců a brání
okresnímu soudu v rozhodování ve věci samé. Pozdní spravedlnost není spravedlností a ve věcech péče o nezletilé to platí dvojnásob. Každý měsíc,
který stráví dítě zbytečně v ústavu, může mít z hlediska jeho dalšího vývoje
velmi neblahý dopad. Každý měsíc, kdy se rodič nemá možnost stýkat se svým dítětem,
může na dlouhou dobu poznamenat vztah dítěte s rodičem.
Dítěti běží čas mnohem rychleji než dospělému a pozdní rozhodnutí může mít
pro jeho další život závažné negativní důsledky. Na druhou stranu se soudci
zpravidla brání stanovení lhůt pro rozhodnutí s tím, že každé řízení je svébytné a nelze předem stanovit dobu,
která je nutná ke kvalitnímu rozhodnutí se
zachováním procesních práv účastníků. Řízení ve věcech péče o nezletilé jsou
jedním z hlavních prostředků realizace dětských práv. K tomu, aby tato řízení vedla k efektivnímu a spravedlivému naplňování práv dítěte, je třeba, aby o právech dítěte bylo rozhodnuto v přiměřené lhůtě.
V souvislosti s výše uvedeným musím ocitovat článek 6 odstavce 1.
Evropské úmluvy o lidských právech a základních svobodách (vyhlášena pod
209/1992 Sb.): „Každý má právo na to, aby jeho záležitost byla spravedlivě,
veřejně a v přiměřené lhůtě projednána nezávislým a nestranným soudem, zřízeným zákonem, který rozhodne o jeho občanských právech
nebo
závazcích nebo o oprávněnosti jakéhokoli trestního obvinění proti němu. Rozsudek musí být vyhlášen veřejně, avšak tisk a veřejnost vyloučeny buď po dobu celého nebo části
mohou být
procesu v zájmu mravnosti,
veřejného pořádku nebo národní bezpečnosti v demokratické společnosti, nebo když to vyžadují zájmy nezletilých nebo ochrana soukromého života účastníků
anebo, v rozsahu považovaném soudem za zcela nezbytný, pokud by, vzhledem ke zvláštním okolnostem, veřejnost řízení mohla být na újmu zájmům spravedlnosti.“
9. Praktická část
K řešení výzkumného problému je nutné přistupovat dobře teoreticky
připravený. Jako první krok k teoretické přípravě jsem zvolil studium odborné
literatury a různých dokumentů, které jsou uvedené v části Seznam literatura této diplomové práce.
Řízení ve věcech péče o nezletilé je jedním z hlavních prostředků ochrany
dítěte a naplňování jeho práv. Návrh a následné rozhodnutí o ústavní výchově je důležitým rozhodnutím, které se dotýká nejen psychiky jednotlivého dítěte,
ale celé jeho rodiny. V případě návrhu, který je podán k příslušnému soudu ze strany orgánu sociálně-právní ochrany dětí na vydání předběžné opatření, z důvodu, že je ohrožen život a zdraví dítěte, je soud povinen o daném případě
rozhodnout do 24 hodin. Soud musí do tří měsíců od vydání rozhodnutí o nařízení předběžného opatření o umístění dítěte do výchovného ústavu zahájit
řízení o uložení opatření dle zákona o rodině. V případě, kdy není ze strany
příslušného soudu tento termín dodržen musí být dítě vráceno zpět do své původní rodiny. Toto řešení ze svého pohledu však nepovažuji za nejšťastnější
a zde musí „zapracovat“ orgán sociálně-právní ochrany dětí, aby splnil poslání
které má - chránit práva dítěte na jeho příznivý vývoj a řádnou výchovu, chránit jeho oprávněné zájmy včetně ochrany jeho jmění a svým působením směřovat k obnovení narušených funkcí rodiny.
9.1 Stanovení cíle, hypotéz a technik výzkumu
Cílem praktické části diplomové práce je problematika podnětů orgánů péče
o dítě na zahájení řízení o uložení výchovného opatření dle zákona o rodině a rozhodnutí soudu v souladu či v rozporu s tímto návrhem. Práva obsažená
v zákoně o rodině, zákoně o sociálně právní ochraně dětí, která vychází
z Úmluvy o právech dítěte umožňují, aby orgán sociálně-právní ochrany dětí ingeroval v záležitostech týkajících se budoucího vývoje a života dítěte. Zásahy z jeho strany by tedy měli být především primární,cílené a bezpochyby účelné.
Předmětem mého zkoumání je především posouzení, zda soudy akceptují
návrhy
orgánu sociálně-právní ochrany
dětí a ukládají opatření dle těchto
návrhů či nikoliv. Praxe hovoří o tom, že v části rozsudků soudů je ústavní
výchova ukládána ačkoliv se jedná o opatření, které lze považovat z příliš přísné. Ústavní výchova tedy je ukládána, ačkoliv se jedná o předčasné řešení.
Situaci také významně komplikují zamítavá rozhodnutí soudů při žádostech o změnu nařízené ústavní výchovy v ochrannou výchovu, kdy soudy spíše zruší stávající ústavní výchovu pro neplnění jejího účelu. Dále situaci komplikuje také rozdílnost přístupu při nařizování ústavní výchovy a ukládání ochranné výchovy.
Na základě analýzy dokumentů chci zmapovat podněty, okolnosti a důvody,
které vedly příslušného pracovníka orgánu-sociálně právní ochrany k podání návrhu na uložení ústavní výchovy. Podání návrhu k soudu na nařízení ústavní
výchovy je tak závažná událost, která se bezprostředně týká konkrétního dítěte a ovlivňuje jeho další život a vývoj, že na základě toho vyvstává i první hypotéza:
H 1: Akceptují soudy návrhy orgánu sociálně-právní ochrany dětí a ukládají opatření podle těchto návrhů
Dále je zde ta skutečnost, zda podnět k soudu ze strany orgánu sociálně-právní
ochrany dětí přichází včas a zda jeho forma odpovídá požadavkům a situaci, ve které se dítě nachází. Touto myšlenkou je vedena druhá hypotéza:
H 2: Podnět k soudu ze strany orgánu sociálně-právní ochrany dětí
přichází včas a jeho forma odpovídá požadavkům a situaci, ve které se dítě nachází
Ke své práci jsem použil kazuistiku 10 náhodně vybraných klientů. Práce
s těmito klienty je vedena ze strany pracovníků orgánu sociálně-právní ochrany dětí na okrese Brno-venkov a jsou pod jejich trvalým dohledem. Doba, po
kterou byli klienti pod dohleden příslušného orgánu sociálně právní ochrany, je
individuální. Postup je odlišný dle jednotlivých případů. Nelze však opomenout,
že evidence klientů v rámci orgánu sociálně právní ochrany dětí je také zároveň ze zákona omezena a to do 18 let klienta, ve výjimečných případech, a to na
základě rozhodnutí soudu 19 rokem věku klienta. Operacionalizaci této práce tvoří analýza dokumentů případových studií, jejímž základem jsou poznatky
získané teorií a doplněné zobecněním zkušeností. Takto získané údaje budou použity jako podklady kvalitativního empirického výzkumu této práce.
Při sestavování případových studií jsem použil několik druhů technik. Jedná
se především o techniku pozorování, rozhovoru, analýzy dokumentů a zobecňování získaných zkušeností. Veškeré údaje ve studiích klientů orgánu sociálně-právní
ochrany
dětí
jsou
použity
s ohledem
a
v souladu
s
ustanovením zákona 256/1991 Sb., o ochraně osobních údajů. Pro účely této práce byla zachována anonymita skutečných klientů a pracovníků orgánu sociálně-právní ochrany dětí. Konkrétní jména uvedená v následujících kazuistikách, stejně tak i data narození neodpovídají skutečným údajům o jednotlivých klientech.
Kazuistiky jsem zpracoval na základě následující osnovy. Z dostupných
materiálů a informací příslušného pracovníka orgánu sociálně-právní ochrany byla provedena rodinná a osobní anamnéza. Následuje návrh pracovníka orgánu sociálně-právní ochrany dětí jak vzniklou situaci svého klienta řešil. V závěrečném
shrnutí
akceptovatelnosti,
nebo
je
uvedeno
stanovisko
neakceptovatelnosti
příslušného
podaného
návrhu
soudu a
o
jsou
zdůrazněny charakteristické momenty, které si vyžadují zdůraznění, případně prognostický výhled.
Výzkum je založen na kvalitativním empirickém výzkumu kazuistik klientů
orgánu sociálně-právní ochrany dětí, kteří se jimi stali buď na základě osobní
žádosti svých rodičů, nebo jednotlivé případy byli vyhledány pracovníky orgánu sociálně-právní ochrany dětí přímo v terénu a v neposlední řadě bylo
neadekvátní chování rodičů vůči dětem oznámeno příslušnému pracovišti ze strany třetí osoby.
9.2 Charakteristika zkoumaného vzorku
Z hlediska zkoumaného vzorku se jedná o chlapce ve věku od 9 do 16 let.
Ve zkoumaném vzorku je 10 katamnéz náhodně vybraných klientů. Tento
vzorek se rekrutuje z klientů, kteří byli, nebo jsou v zorném úhlu pracovníků
orgánů sociálně-právní ochrany za dobu od roku 1995 do konce roku 2005. Zabírají tedy časový úsek v rozmezí 10-ti let.
9.3 Případové studie Kazuistika č. 1 - M. D., nar. 15. 1. 1991 Rodinná anamnéza
Marek je z rodiny, kde jsou rodiče rozvedeni. Vlastní otec se na výchově nepodílel. Výchovu zajišťovala matka sama, která zároveň vychovávala jeho
mladšího bratra. Marek autoritu své matky nikdy nerespektoval. Její druh se na výchově dětí nepodílel. Odůvodňoval to svou pracovní zaneprázdněností a vytížením z důvodu finančního zajištění rodiny. Rodina žila v zrekonstruovaném
bytě o velikosti 3 + 1, který byl moderně zařízený a udržovaný v pořádku.
V evidenci pracovníků orgánu sociálně-právní ochrany dětí je Marek a jeho rodina vedena od roku 2002. Osobní anamnéza
Již na základní škole se u Marka
vyskytovali drobné prohřešky jak proti
školnímu řádu, tak proti majetku, kdy byl pachatelem drobných krádeží. Podle zprávy školy většinou nejevil zájem o vyučování, později začal mít problémy se
záškoláctvím. Jako žák 7. třídy ZŠ byl vzhledem k výrazným výukovým
problémům přeřazen do zvláštní školy. Disharmonický vývoj Markovy osobnosti byl ovlivňován LMD, nedůsledným výchovným působením a absencí mužské autority
v rodině.
Vnitřně
převažuje
neurotický
terén,
nevyrovnanost,
úzkostnost, opatrnost a nedůvěra vůči vnějšímu světu. Často u něj docházelo
k městnání afektů, které se v situaci zátěže ventilovaly verbální a fyzickou
agresí. Kritiku své osoby přijímal problematicky, neváhal využít intrik a lží k obraně svého „Já“.
Návrh pracovníka OSPOD
Na základě návrhu pracovnice orgánu sociálně-právní ochrany byla koncem
roku 2004 Markovi ze strany soudu nařízena ústavní výchova v dětském
domově se školou. Důvody, pro které byla tato výchova nařízena byli poruchy chování, záškoláctví a útěky z domova. Marek se ve škole odmítal zapojovat do
jakékoliv činnosti. Měl snahu ve svém okolí neustále vyprovokovávat hádky a šarvátky. Snažil se obcházet veškeré pokyny a řád. Společně se svým
s kamarádem ukradli ve škole počítač, který potom prodali. Svůj návrh pracovnice OSPOD odůvodnila již výše uvedenými důvody, ale také tím, že
Marek absolvoval několik pobytů SVP, které měli minimální, spíše vůbec žádný vliv na změnu Markova chování a jeho přístupu ke svému okolí. Po zařazení Marka do ústavní výchovy - dětského domova se školou je tento i nadále
v zorném poli příslušné pracovnice OSPOD. Vzhledem k jeho chování bylo uvažováno o zrušení ústavní výchovy. Toto výchovné opatření mělo být nahrazeno vyslovením soudního dohledu nad výchovou nezletilého podle
ustanovení § 43 odst. písm. b) zákona o rodině. Od tohoto úkonu však bylo
upuštěno, protože se Marek přidal ke skupince chlapců, která si opatřila toulen a ve výchovném ústavu ho inhalovala. Závěr
Návrh o nařízení ústavní výchovy podaný ze strany pracovníka OSPOD byl ze
strany soudu akceptován a bylo mu vyhověno. Ze strany soudu, nebyli
vzneseny žádné námitky a rozhodnuto o nařízení ústavní výchovy bylo v době jednoho měsíce od podání předběžného opatření. Doba od které byl Marek a
jeho rodina v evidenci orgánu sociálně -právní ochrany dětí do nařízení ústavní výchovy ( 2 roky) byla vyplněna snahou tohoto orgánu působit na Markovi rodiče s tím, aby byla zajištěna jeho řádná výchova a vývoj. Toto úsilí nebylo ze
strany jeho rodičů akceptováno a z tohoto důvodu bylo přistoupeno k nařízení výše uvedené ústavní výchovy.
Kazuistika č. 2 - R. K., nar. 2. 5. 1994 Rodinná anamnéza
Radek pochází z rodiny, kde matka žila se svým druhým manželem. V rodině byl ještě bratr a sestra. Matka se o osobu syna nezajímala. Otčím Radka
nepřiměřeně fyzicky trestal za jakékoliv neuposlechnutí jeho rozkazu. Chlapec byl bit rukou a řemenem. Z tohoto důvodu také docházelo k častým útěkům
z domova ze strany Radka. Matka měla snahu převést veškerou výchovu svých dětí na jejich prarodiče. Rodiče byli velmi pracovně zaneprázdněni, soukromě podnikají a na děti jim nezbývá moc času. V evidenci
pracovníků orgánu
sociálně-právní ochrany dětí je Radek a jeho rodina vedena od roku 2003. Osobní anamnéza
Již ve školce se Radek projevoval nesoustředěností, agresivitou a nechutí se podřizovat. Výchovně na něj působila
pouze babička, která Radka a jeho
sourozence prakticky vychovala. Jeho matka trpěla častými depresemi. Školní docházka byla u Radka o rok odložena. Od 3. ročníku základní školy byl přeřazen do zvláštní školy. Následně u něj byla
diagnostikována LMD
s hyperkinetickou poruchou chování, dyslexie. V této době mu také byla
nařízena ústavní výchova, která byla po 3/4 roku ukončena. Po návratu byl Radek po nějaké době opět výchovně nezvladatelný ze strany rodičů, začal šikanovat spolužáky, byl agresivní a vulgární. Návrh pracovníka OSPOD
Vzhledem k tomu, že již v minulosti byla Radkovi nařízena ústavní výchova,
pobyt v dětském domově se školou, nebyl pro pracovníka orgánu sociálněprávní ochrany žádnou neznámou. Jeho rodina byla v zorném poli těchto
pracovníků již od prvních výchovných problémů, které vyústili k již zmíněné ústavní výchově v minulosti. Vzhledem k Radkovu chování byl ze strany orgánu sociálně -právní ochrany podán v roce 2005 návrh na opětovné umístění do
výchovného ústavu - dětského domova se školou. Jako důvod ústavní výchovy
byla uvedena výchovná nezvladatelnost ve škole, kde šikanoval a terorizoval spolužáky. Dále u něj byla diagnostikovaná LMD, ke které se pojila
hyperaktivita s výraznou dyslexií a nedostatečné výchovné působení rodiny. K těmto problémům se nabalovala absence ve škole a útěky z domova. Je důležité zdůraznit, že pracovnice OSPOD přihlížela také k okolnostem, kdy se
jedná o chlapce, který vlivem citové deprivace, tvrdých fyzických trestů a LMD s hyperkinetickým syndromem se stal nezvladatelným ve svých projevech. Autoritu nerespektoval, dokázal ji i fyzicky napadnout.
Závěr
Návrh o nařízení ústavní výchovy podaný ze strany pracovníka OSPOD byl
podán koncem roku ( po dvou letech ) a byl ze strany soudu akceptován, bylo
mu vyhověno. Ze strany soudu, nebyli vzneseny žádné námitky a rozhodnuto o
nařízení ústavní výchovy bylo v době tří týdnů od podání předběžného opatření. Rodiče se proti rozhodnutí soudu odvolali, ale v následném odvolacím řízení bylo toto zamítnuto.
Kazuistika č. 3 - F. G. nar., 1. 12. 1994 Rodinná anamnéza
Ferko pochází z úplné rodiny. Má dalších 8 sourozenců, kdy je mezi nimi
výraznější věkový rozdíl. Rodina žije v průměrně zařízeném bytě 4 + 1. Životní standard je vlivem nedostatku finančních prostředků na nízké úrovni. Otec je
nezaměstnaný a matka na mateřské dovolené. Výchova v rodině nebyla vždy
plně důsledná. Zajišťuje ji pouze matka, a to dosti sporadicky, otec se
k výchově staví pasivně. V evidenci pracovníků orgánu sociálně-právní ochrany
dětí je Marek a jeho rodina vedena od roku 2000. Důvodem této evidence nebyli od počátku výchovné problémy samotného Ferka, ale i jeho sourozenců. Pro potřeby této práce je vyzdvižen pouze případ Ferka. Osobní anamnéza
Ferko se narodil jako pátý v pořadí. Mezi prvním a posledním sourozencem je
více než patnáctiletý věkový rozdíl. Školní docházku začal bez odkladu,
v průběhu 2. třídy byl přeřazen do zvláštní školy. Nerespektoval své rodiče. Následně se dopouštěl záškoláctví a začal páchat drobnou majetkovou trestnou činnost. V sociální interakci převažovala nečestnost. Byl lehce ovlivnitelný, měl tendence podléhat negativním vzorům. V jeho osobnosti se objevovaly pudové
impulsy, které ovlivňovaly jednání a myšlení. V roce 2003 byl soudem vysloven soudní dohled nad výchovou nezletilého Ferka. Návrh pracovníka OSPOD
Na základě návrhu pracovnice orgánu sociálně-právní ochrany byla Ferkovi
v roce 2004 ze strany soudu nařízena ústavní výchova - pobyt v dětském
domově se školou. Důvodem byly poruchy chování, nerespektování svých rodičů, kteří nedokázali jeho chování v dostatečné míře ovlivnit a také opakovaná majetková trestná činnost a záškoláctví.
Po zařazení Ferka do ústavní výchovy se jeho chování začalo zlepšovat. V kolektivu si našel své místo a nové kamarády. Dosahuje dobrých výsledků v pracovních činnostech, stejně jako ve sportu. Respektuje daná pravidla. V současné době je zvažováno o zrušení ústavní výchovy, která má být nahrazena soudním dohledem nad jeho výchovou. Závěr
Návrh o nařízení ústavní výchovy podaný ze strany pracovníka OSPOD byl ze
strany soudu akceptován a bylo mu vyhověno. Ze strany soudu, nebyli
vzneseny žádné námitky a rozhodnuto o nařízení ústavní výchovy bylo v době dvou měsíců od podání předběžného opatření.
Kazuistika č. 4 - J. P., nar. 10. 9. 1995 Rodinná anamnéza
Josef pochází z úplné rodiny, kde byly dosti neuspořádané poměry. Rodina
neuspokojovala ani nejzákladnější potřeby z hlediska výživy a hygieny. Josef má staršího bratra. Otec obě děti neúměrně i fyzicky trestal, opakovaně mu byl
potrestán za majetkovou trestnou činnost. Matka, na kterou byli oba synové vázáni často požívá alkoholické nápoje. V evidenci pracovníků orgánu sociálněprávní ochrany dětí je Josef a jeho rodina vedena od roku 2001. Osobní anamnéza
Školní docházku začal Josef ve zvláštní škole. Následně se začal dopouštět drobných krádeží a vandalismu. Začal vyvolávat konflikty, provokovat ostatní spolužáky a nezvládal své chování. Jeho vztah k dospělým a autoritám byl velice problematický. V této době, v roce 2003, byl nad výchovou nezletilého
vysloven soudní dohled. Z důvodů neurotizace a poruch chování byl několikrát
hospitalizován v DPL, přetrvávalo u něj noční pomočování. Měl snahu ve spoustě věcí napodobovat svého staršího bratra, který byl pro něj velký vzor. Návrh pracovníka OSPOD
Na základě návrhu pracovnice orgánu sociálně-právní ochrany dětí byla
Josefovi na počátku roku 2005 ze strany soudu nařízena ústavní výchova -
pobyt v dětském domově se školou. Tato výchova byla současně nařízena také pro jeho staršího bratra a to na základě poruch jejich chování a také trestné činnosti, které se společně dopouštěli. Svou roli zde sehrálo špatné rodinné zázemí, které oba chlapci měli. Častá konzumace alkoholických nápojů ze
strany matky hrála také významnou roli. Rodiče dlouhodobě nezvládali výchovu svých dětí, a svým přístupem nemohli zajistit řádnou výchovu a vývoj. Matka
obou chlapců s návrhem pracovnice orgánu sociálně-právní ochrany dětí nesouhlasila, ale následně uznala, že na výchovu svých dětí nestačí. Závěr
Návrh na nařízení ústavní výchovy podaný ze strany pracovníka OSPOD byl ze strany soudu akceptován a bylo mu vyhověno. Ze strany soudu, nebyly
vzneseny žádné námitky a bylo rozhodnuto o nařízení ústavní výchovy v době dvou měsíců od podání předběžného opatření. I přes počáteční zamítavou
reakci jejich matky k návrhu na umístění jejich dětí do výchovného ústavu si tato nepodala proti rozhodnutí soudu opravný prostředek.
Kazuistika č. 5 - L. H., nar. 2. 1. 1992 Rodinná anamnéza
Lumír pochází z úplné rodiny. Jedná se o jediné dítě svých rodičů. Otec požíval alkoholické nápoje. Rodiče byli ve výchově benevolentní, občas měli snahu
jeho přestupky, ke kterým patřily krádeže a poškozování cizích věcí zlehčovat.
K jeho chování se stavěli ochranitelsky, zejména matka. V evidenci pracovníků orgánu sociálně-právní ochrany dětí je Lumír a jeho rodina vedena od roku 2003.
Osobní anamnéza
Lumír je jedináček. Školní docházku nastoupil bez odkladu. V 6. třídě byl přeřazen do zvláštní školy. Následně byl soudně stanovený dohled nad jeho
výchovou pro poruchy chování, krádež a inklinování k závadové partě. Z tohoto důvodu byl také diagnostikován. Osobnostně se jednalo o méně vyhraněného introverta, emočně nestabilního, nevyrovnaného, nerozhodného, rozkolísaného
v náladách i v postojích. Citově byl chladný, povrchní, egocentrický, nezralý, ovlivnitelný v pozitivním i v negativním směru. Lumír se v době diagnostiky
dokázal chovat ukázněně, vyhnout se komplikacím a konfliktům, dodržoval pravidla. Následně bylo zjištěno, že se jedná čistě o účelové chování. Návrh pracovníka OSPOD
Na základě návrhu pracovnice orgánu sociálně-právní ochrany byla Lumírovi počátkem roku 2005 ze strany soudu nařízena ústavní výchova - pobyt v dětském domově se školou. Důvodem byly poruchy chování a opětovné
páchání trestné činnosti, krádeží a poškozování cizích věcí. Při pobytu ve výchovném ústavu Lumír respektoval daná pravidla a jeho chování se začalo vyvíjet správným směrem. V době, kdy se jeho rodiče prostřednictvím
sociálního kurátora začali zabývat jednáním o ukončení ústavní výchovy, se Lumír nevrátil z dovolenky. Po svém návratu byl často v pozadí různých prohřešků proti řádům výchovného ústavu. Při tomto prokázal svou schopnost
manipulace s ostatními. Ve vhodnou dobu si však uvědomil, že realizace ukončení ústavní výchovy by nebyla možná jen na základě snahy rodičů a pracovníka sociálně-právní ochrany dětí, ale že záleží především na něm
samotném. V současnosti probíhá jednání o ukončení ústavní výchovy, kde sám Lumír projevuje velkou snahu o to, aby jeho pobyt ve výchovném ústavu
byl ukončen a následně nahrazen soudním dohledem nad výchovou nezletilého. Závěr
Návrh na nařízení ústavní výchovy podaný ze strany pracovníka OSPOD byl ze
strany soudu akceptován a bylo mu vyhověno. Ze strany soudu nebyly
vzneseny žádné námitky a rozhodnuto o nařízení ústavní výchovy bylo v době deseti týdnů od podání předběžného opatření. Rodiče s tímto rozhodnutím
nesouhlasili, podali si odvolání. I přes toto odvolání byl Lumír umístěn do výchovného ústavu a následné odvolání rodičů Lumíra bylo zamítnuto. V současné době probíhá jednání o ukončení ústavní výchovy.
Kazuistika č. 6 - A. O., nar. 20. 2. 1990 Rodinná anamnéza
Matka Antonína je rozvedená. Antonín společně s matkou, svými třemi
mladšími sourozenci a druhem matky bydlel v bytě 2+1. V období, kdy matka ještě žila se svým druhem, Antonín sám zažádal o umístění v DVÚ. Druh matky ho neustále vyhazoval z domu a vysmíval se jeho postižení. Když se doma
objevil slyšel pouze samé nadávky, výčitky a v několika případech došlo i k fyzickému napadení ze strany druha . Antonín musel přespávat na ulici. U
Antonína se začaly objevovat neomluvené hodiny ve škole a také velká agresivita vůči spolužákům. V evidenci pracovníků orgánu sociálně-právní ochrany dětí je Marek a jeho rodina vedena od roku 2005. Osobní anamnéza
Antonín byl od narození postižen skoliózou. Jedná se o vrozenou vadu, kdy má
kratší levou dolní končetinu. Školní docházku začal bez odkladu, ve čtvrté třídě byl přeřazen do zvláštní školy. Počátkem roku 2005 došlo k vyhrocení situace
v rodině. Matka si našla nového přítele. Následně začal Antonín přespávat u
známých a ve sklepích. Tomuto jednání předcházelo fyzické napadání ze strany matčina přítele. Antonín zvláště těžce nesl skutečnost, že se ho matka nezastala před svým přítelem. Za své postižení nemůže a vlastní matka ho
nechce ani vidět. Do diagnostického ústavu byl zařazen na vlastní žádost pro špatné výchovné prostředí ve které vyrůstal. Když byla Antonínova matka
navštívena pracovnicí orgánu sociálně-právní ochrany dětí a dotazovala se na Antonína, bylo jí ze strany matky sděleno, že neví, kde je její syn, že jí to nezajímá a že ho nechce ani vidět. Návrh pracovníka OSPOD
Na základě návrhu pracovnice orgánu sociálně-právní ochrany dětí byla
Antonínovi v roce 2005 ze strany soudu nařízena ústavní výchova. Jako stěžejní a rozhodující důvod k umístění ve výchovném ústavu bylo neúměrně
tvrdé fyzické napadení přítelem matky. Tato skutečnost jenom umocnila připravovaný návrh k nařízení ústavní výchovy, který byl podložen špatnou
výchovou ze strany rodiny, problémy ve škole spojené s agresivitou vůči spolužákům, jejich fyzické napadání a to pro naprosto neadekvátní podnět. Antonín nebyl schopen ovládat své chování. Závěr
Návrh na nařízení ústavní výchovy podaný ze strany pracovníka OSPOD byl ze strany soudu akceptován a bylo mu vyhověno ihned. Velkou roli zde hrála
obava o život a zdraví Antonína. Situace, do které se dostal a která vyústila
v jeho napadení ze strany přítele matky byla již kritickou. Po tomto útoku bylo vůči příteli matky zahájeno trestní stíhání.
Kazuistika č. 7 - M. Č., nar. 9. 1. 1990 Rodinná anamnéza
Marian vyrůstal v rodině s nepodnětným až asociálním prostředím. Matka se na
výchově podílela velmi malou měrou, dá se dokonce říci, že vůbec. Rodina žila
v jedné místnosti, která byla neudržovaná. Chlapec neměl ani vlastní postel, ani dostačující stravu pro zdravý vývoj. Do školy nedocházel, ze strany rodičů nebyl
žádný zájem na tom, aby ho nějakým způsobem vedli k pravidelné školní
docházce. V roce 2004 byl Marian vyšetřován policií jako spolupachatel trestné činnosti - krádeže, vloupání. Otec se o jeho problémy nezajímal, stejně tak jako
o problémy svých dalších tří dětí a celé rodiny. V evidenci pracovníků orgánu sociálně-právní ochrany dětí je Marian a jeho rodina vedena od roku 1995. Důvodem této evidence nebyly od počátku výchovné problémy které se dotýkaly samotného Mariana, ale také jeho sourozenců. Osobní anamnéza
Marian se narodil jako druhý ze čtyřech sourozenců. V pěti letech vůbec nerozuměl českému jazyku, měl velké mezery v základních návycích. Po ulici
se pohyboval bez dozoru rodičů, byl špinavý, neučesaný, nedostatečně
oblečený. Po odkladu školní docházky nastoupil do zvláštní školy, od druhé třídy byl přeřazen do pomocné třídy zvláštní školy. Ve škole se k ostatním dětem
choval agresivně a jeho chování v mnoha případech hraničilo se
šikanou. Intelektová úroveň v době diagnostického vyšetření se pohybovala v horním pásmu středně těžké mentální retardace. Jeho agresivita byla
projevem nebržděných pudových reakcí. U Mariana byl nad jeho výchovou vysloven soudní dohled již v roce 2001. Návrh pracovníka OSPOD
Na základě návrhu pracovnice orgánu sociálně právní ochrany dětí byla Marianovi v jeho 14 letech nařízena ústavní výchova. Marian nechodil do školy,
byl vyšetřován jako spolupachatel trestné činnosti. Zároveň byl podezřelý ze šikanování spolužáků. Otec se o výchovu syna naprosto nezajímal a o jeho
matce se dá říci, že byla k jeho výstřelkům a problémům, které působil zcela lhostejná. V tomto případě se dá říci, že rodiče výchovně zcela selhali. Nedokázali zajistit příznivý vývoj a řádnou výchovu.
Po zařazení Mariana do ústavní výchovy nadále přetrvávaly výrazy agresivity a arogance vůči ostatním dětem a výchovným pracovníkům. Bylo evidentně
patrné, že svou duševní a sociální zaostalost maskoval pod tyto projevy svého chování. Jedinou činností, kde ho lze pozitivně hodnotit, byl sport, ale i při něm
bylo zapotřebí krotit jeho vulgarismy, které neustále bez kontroly užíval, čímž zakrýval svou malou slovní zásobu. Závěr
Návrh o nařízení ústavní výchovy podaný ze strany pracovníka OSPOD byl ze
strany soudu akceptován a bylo mu vyhověno. Ze strany soudu, nebyli
vzneseny žádné námitky a rozhodnuto o nařízení ústavní výchovy bylo v době pěti týdnů od podání předběžného opatření.
Kazuistika č. 8 - P. L., nar. 3. 3. 1997 Rodinná anamnéza
Pavel se narodil mimo manželství. Krátce po uzavření sňatku si jeho matka
našla přítele a manželství bylo rozvedeno. Matka zanedbávala péči o dítě, které chodilo špinavé, v roztrhaných věcech a mnohdy hladové. Společně žebraly peníze a jídlo. K této činnosti také nabádala Pavla samotného. Nikde
nepracovala, žila z rodinných přídavků. Z těchto peněz živila i svého bratra a návštěvy, které k ní chodily. Matka navazovala krátkodobé vztahy, za účelem bydlení a stravy. Vzhledem k neúnosné situaci, pro matku, kdy měla problémy
s navazováním známostí, sama zažádala o umístění chlapce v dětském domově s důvodem, že ji nikdo nechce vzít na noc přespat. O tom, že sama
výchovu svého dítěte nezvládá se vůbec nezmínila. V evidenci pracovníků
orgánu sociálně-právní ochrany dětí je Marek a jeho rodina vedena od roku 2004.
Osobní anamnéza
Jedná se o nemanželské dítě svobodné matky, která se před nedávnem opět
provdala z důvodu těhotenství. Odklad školní docházky v Pavlově případu byl
na základě nedostačivosti. V průběhu 1. třídy byl přeřazen do zvláštní školy. Následně byl na tři měsíce umístěn v DPL. Z provedených vyšetření je u Pavla
patrný psychomotorický neklid, unavitelnost. Je samostatný v myšlení, avšak poněkud zbrklý. Je často roztržitý, ale manuálně je zručný. Návrh pracovníka OSPOD
Na základě návrhu pracovnice orgánu sociálně právní ochrany dětí byla Pavlovi
v roce 2005 nařízena ústavní výchova - pobyt v dětském domově se školou.. Hlavním důvodem byli špatné sociální podmínky ve kterých Pavel žil a osoba
matky, která nemá předpoklady k tomu, aby svého syna řádně vychovávala. Po
zmapování situace a výchovného prostředí, ve kterém Pavel žil vznikla ze strany pracovnice orgánu sociálně-právní ochrany dětí
obava, že se Pavel
může stát obětí trestných činů (vzhledem k osobám, se kterými se jeho matka stýká).
Pavel je i nadále v patrnosti pracovníků sociálně-právní ochrany dětí. V jeho případě bylo zvažováno i svěření do pěstounské péče. Toto bylo ze strany jeho matky jednoznačně zamítnuto. Závěr
Návrh o nařízení ústavní výchovy podaný ze strany pracovníka OSPOD byl ze
strany soudu akceptován a bylo mu vyhověno. Ze strany soudu, nebyli
vzneseny žádné námitky a rozhodnuto o nařízení ústavní výchovy bylo v době jednoho týdne po podání předběžného opatření. Ze strany matky se toto rozhodnutí setkalo s velmi zamítavou reakcí. Proti rozhodnutí si podala opravný prostředek. Tento byl následně zamítnut.
Jednání matky bylo z její strany pouze účelové, neboť tím, že byla Pavlovi nařízena ústavní výchova tak tato byla „odříznuta“ od jistého druhu příjmu, čímž bylo žebrání, ke kterému Pavla vedla.
V tomto případě mělo dojít ze strany soudu k okamžitému rozhodnutí o nařízení ústavní výchovy, neboť zde bylo podezření z toho, že u Pavla může být ohrožen jeho příznivý vývoj a řádná výchova.
Kazuistika č. 9 - J. L., nar. 21. 12. 1990 Rodinná anamnéza
Jan pochází z rozvedeného manželství. Po rozvodu byl společně se svými třemi sourozenci svěřen do výchovy matky. Ta se po rozvodu přestala o děti zajímat,
přestala je kontrolovat a její výchova byla velmi povrchní. O pomoc požádala
v roce 2003, kdy se negativní chování Jana obrátilo přímo proti ní. Jan protože byl na svůj věk fyzicky velmi vyspělí projevoval své násilnické sklony nejen vůči
svému okolí, spolužákům, ale také vůči své matce. V evidenci pracovníků
orgánu sociálně-právní ochrany dětí je Jan a jeho rodina vedena od roku 2000, kdy byli děti po rozvodu svěřeny do výchovy matce. Osobní anamnéza
Jan se narodil se z druhého těhotenství, které bylo udržované. V jeho
psychomotorickém vývoji byla patrná retardace. Do zvláštní školy byl přemístěn
na základě návrhu diagnostického ústavu. Do té doby navštěvoval 7. třídu základní školy. Jeho prospěch na základní škole nebyl dobrý. Disharmonický vývoj na bázi LMD diagnostikovala již v jeho osmi letech pracovnice psychologické
poradny.
Jan
snadno
navazoval
kontakt,
choval
se
bezprostředně a značně impulsivně. Své závadové chování si nepřipouštěl, byl citově velmi plochý.
Návrh pracovníka OSPOD
Na základě návrhu pracovnice orgánu sociálně-právní ochrany dětí byla Janovi v průběhu roku 2005 nařízena ústavní výchova. Této předcházelo vyslovení soudního dohledu nad jeho výchovou. Důvody, pro které byla tato výchova
nařízena byli převážně násilnické sklony, které měl Jan vůči svému okolí a své rodině. Sama jeho matka požádala pracovnici orgánu sociálně-právní ochrany dětí o pomoc s tím, že na Janovu výchovu sama nestačí. Dalším důvodem bylo
záškoláctví a velký počet neomluvených hodin ve škole, ale také skutečnost, že matka neměla zájem o spolupráci se školou a nezajímala se o jeho prospěch. Jan byl navíc ve škole nezvladatelný a agresivní.
Podle sdělení sociální pracovnice Jan se těžce podřizoval dění v ústavu, odmítal plnit své povinnosti a porušoval režim v ústavu. Jedná se o velmi naivního chlapce s lehkou mentální retardací středního stupně, který nedokázal zdravě rozpoznat důsledky svého chování. Pod řádným vedením bylo jeho
jednání korigováno. Pozitivním pro jeho přizpůsobení se novému prostředí byl jeho kamarád, kterého si brzy našel a který mu byl nápomocen. Závěr
Návrh o nařízení ústavní výchovy podaný ze strany pracovníka OSPOD byl ze
strany soudu akceptován a bylo mu vyhověno. Ze strany soudu, nebyli
vzneseny žádné námitky a rozhodnuto o nařízení ústavní výchovy bylo v době pěti týdnů od podání předběžného opatření.
Kazuistika č. 10 - J. V., nar. 20. 9. 1993 Rodinná anamnéza
Rodiče Jirky se rozvedli v jeho raném věku. Matka se následně znovu provdala a po několika letech opět rozvedla. Rodina bydlí v pavlačovém nájemním domě,
v bytě 2+1, který se nachází na okraji města. Matka žila v bytě s Jirkou a jeho nevlastním mladším bratrem. V evidenci pracovníků orgánu sociálně-právní ochrany dětí je Marek a jeho rodina vedena od roku 2004. Osobní anamnéza
Jirka se narodil z prvního těhotenství. Jeho matka v době porodu dovršila 18
rok věku. Jeho školní docházka byla bez odkladu a s drobnými potížemi vše
vydrželo až do jeho 11 let. Potíže nastaly v roce 2004, kdy se dostal pod výrazný vliv party dětí v okolí svého bydliště. V té době jeho matka sama
zažádala o pomoc s výchovou, neboť chlapce přestala zvládat. Na základě
návrhu diagnostického ústavu byl Jirka přeřazen do zvláštní školy. I po přeřazení přetrvávali u Jirky výchovné potíže. Jirka měl velké absence ve výuce
a hromadili se neomluvené hodiny. Matka sama koncem roku 2005 zažádala o umístění Jirky do výchovného ústavu. Návrh pracovníka OSPOD
V době žádosti o ústavní výchovu žila matka sama se synem a jeho nevlastním
bratrem. Jako důvody, které jsou uvedeny v návrhu o nařízení ústavní výchovy je Jirkova nezvladatelnost ze strany jeho matky, která výchovu nezvládá. Dále velký vliv party asociálně se chovajících chlapců, kteří se stali pro Jirku velkým
vzorem, a které se snaží svým chováním napodobovat, ale také skutečnost, že je Jirka vyšetřován pro držení omamně-psychotropních látek. Závěr
Návrh o nařízení ústavní výchovy - pobyt v dětském domově se školou podaný
ze strany pracovníka OSPOD nebyl do současné doby, to je do doby, kdy vzniká tato práce akceptován. Od podání podnětu uplynula doba čtyř týdnů. Matka s podaným návrhem souhlasí a nehodlá si vůči rozhodnutí soudu podat stížnost. Věří, že Jirkovi ústavní výchova bude nařízena.
9.4 Vyhodnocení výzkumu
Z pohledu hypotéz, které jsem si pro tuto práci stanovil, musím konstatovat
následující zjištění:
H 1: Akceptují soudy návrhy orgánu sociálně-právní ochrany dětí a ukládají opatření podle těchto návrhů
se ukázala jako potvrzená. Návrhům s podnětem orgánů sociálně-právní
ochrany dětí na nařízení ústavní péče nezletilého je ze strany soudů vždy vyhověno.
H 2: Podnět k soudu ze strany orgánu sociálně-právní ochrany dětí
přichází včas a jeho forma odpovídá požadavkům a situaci, ve které se dítě nachází
se ukázala po mém výzkumu jako nepotvrzená, tudíž falzifikovaná. Návrhy a podněty orgánů sociálně-právní ochrany dětí na nařízení ústavní výchovy jsou podávány, až když je situace vyhrocená, jsou tedy podávány pozdě. Orgánům
sociálně-právní ochrany dětí je známa situace v rodině i zdravotní anamnéza nezletilého. Pozdním podání návrhu a podnětu se minimalizuje možnost pomoci
nezletilému začlenit se do společnosti a pochopit život kolem sebe. Současně se zvyšuje psychická zátěž a vypětí nezletilého, kterému je vystaven ve svém rodinném prostředí.
Závěr
Cílem mé práce bylo na základě analýzy dokumentů popsat způsob a
efektivnost práce orgánů sociálně právní ochrany dětí, kdy o efektivnosti práce
orgánů sociálně právní ochrany dětí lze úspěšně polemizovat, neboť ze samotného výzkumu vyplývá, že pracovníci víceméně vyčkávají na vyhrocení situace v rodině a poté problém řeší radikálně avšak do té doby postupují
víceméně lhostejně s vyčkáváním věcí budoucích. Můj subjektivní názor je ten, že pracovníci mají obavy z radikálních řešení a neomluvitelné jednání zákonných zástupců a prohřešky dětí bagatelizují z obavy před konkrétním řešením, které jím skýtá zákon. V systému
péče sociálně-právní ochrany děti došlo od roku 1999 k
podstatným změnám. Byla přijata řada nových právních předpisů, které upravily dosud neřešené otázky a oblasti. Lze konstatovat, že v rámci působnosti jednotlivých resortů došlo k výraznému
zkvalitnění v přístupu
k ukládání výchovných opatření. Problémem však nadále zůstává takzvaný „resortismus,” to znamená neschopnost a neochota vzájemně komunikovat,
spolupracovat a předávat si informace. Přetrvávají formální přístupy k práci a nejsou
využívány
všechny
možnosti,
Bezprostřední profesní vazby, jejichž
které
právní
předpisy
poskytují.
prioritou je dbát na příznivý vývoj a
řádnou výchovu dětí a svým působením směřovat k obnovení narušených funkcí rodiny, jsou nezřídka záležitostí osobních vztahů a zaujetí jednotlivých lidí. Situace je odlišná v různých částech republiky, závisí
na místních
podmínkách, zvyklostech a také na osobní iniciativě klíčových pracovníků.
Dalším společným problémem všech resortů je nedostatečný počet dobře
vyškolených pracovníků působících v „první linii“ práce s klienty. Personální
podcenění v této oblasti pak automaticky vede k formalizaci činnosti jednotlivých prvků systému péče o delikventní děti a jejich rodiny. Následně vše
směřuje k postupnému vyhoření těch, kteří se snaží nedostatky pracovníků nahradit vlastní iniciativou.
Svou roli v této situaci určitě sehrála i reforma veřejné správy. Zánik
okresních úřadů, převod jejich kompetencí na obce s rozšířenou působností,
vznik samosprávných krajů a z toho všeho plynoucí vytváření nových struktur a vazeb. Toto vše přirozeně způsobuje obtíže v praxi.
Resumé
Diplomová práce se věnuje tématu sociálně-právní ochrany dětí, druhům
jednotlivých podnětů, které byly tímto orgánem navrženy, příčinám a důvodům, proč
k
těmto
podnětům
vůbec
dochází.
Práce
také
pojednává
o
akceptovatelnosti jednotlivých podnětů a návrhů ze strany orgánu sociálněprávní ochrany dětí příslušným soudem.
V teoretické části práce popisuji poruchy chování a příčiny jejich vzniku.
Pozornost také věnuji sociálním faktorům, které se na výchově podílejí,
reedukačnímu procesu, právnímu základu sociálně-právní ochrany dětí a předběžným opatřením, která navrhuje jednotlivý orgán sociálně-právní ochrany dětí k zabezpečení ochrany práv dítěte na jeho příznivý vývoj a řádnou
výchovu, včetně ochrany jeho oprávněných zájmů a jednání směřující k obnovení narušených funkcí rodiny.
V praktické části jsou podrobeny zkoumání případové studie, na jejichž
základě sleduji průběh jednotlivých podnětů orgánu sociálně-právní ochrany dětí a následných rozhodnutí soudu se zaměřením na jednotlivé fáze. Technikou analýzy dokumentů získané údaje zpracovávám do úseků, které jsou pro tento proces charakteristické.
Z výzkumu vyplývá, že jednotlivé podněty a návrhy podané za strany orgánu
sociálně-právní ochrany dětí jsou v plné šíři akceptovány rozhodnutím soudu,
ale ze strany navrhujícího orgánu přichází pozdě, v době, kdy situace nezletilého je již vyhrocená.
Summary My dissertation deals with such topics as social-legal protection of the
children, types of proposals and decisions that were given or made by respective organ, causes and reasons that bring these impulses. My diploma
work also discusses the question of the acceptance of proposals of respective social-legal organ by the competent court.
I describe disorders of behaviour and their causes in the theoretical part of
my work. I also pay attention to: Social factors that participate in upbringing,
The process of reeducation, The legal basement of social-legal protection of the children, Precautions proposed by particular organs of social-legal protection of
the children that are aimed at the prevention of children rights to positive development and orderly upbringing, Acts targeted at the renewal of broken functions of the family.
I try to look into cases study in the applied part of my diploma work. I have
monitored the process of particular impulses of the social-legal organs and
subsequent decisions of the courts. I was aimed at separate phases of this process. I obtained information using the technique of analysis of documents
and I compiled this information to segments characteristic of this mentioned process.
It is visible from the result of the research that proposals given by relevant
organs are accepted in full by decisions of the courts but these mentioned proposals come late from suggesting organs. It means that the proposals come when the situation of the minor is critical.
Seznam literatury Encyklopedie Diderot. 1.vyd. Praha: Diderot, 1999. 1680 s. ISBN 80-902723-1-2. FISCHEROVÁ, J. Úvod do patopsychologie se zřetelem k etopedii I. Olomouc: PdF UP, 1977. FREUD, S. Vybrané spisy. Praha : Naše vojsko, 1991. FRYC, O., et al. Soudní lékařství. Grada publishing, 1999. 606 s. ISBN 80-7169-728-1. s. 290 GAVORA, P. Úvod do pedagogického výzkumu. 1. vyd. Brno: Paido, 2000. 207 s. ISBN 80-85931-79-6. GEIST, B. Sociologický slovník. 1. vyd. Praha: Victoria publishing, 1992, 647 s. ISBN 80-85605-28-7. HARTL, P., HARTLOVÁ, H. Psychologický slovník. 1. vyd. Praha, Portál 2000. 774 s. ISBN 80-7178-303-X. HOMOLA, M. Úvod do psychologie osobnosti. Praha: SPN, 1974. JŮVA, V. Pedagogika. Praha: SPN, 1987. KENNERLEYOVÁ, H. Jak zvládat úzkostné stavy. Praha: Portál, 1998. ISBN 80-7178-266-1. KERLINGER, F. N. Základy výzkumu chování. Praha: Academia, 1972. KOLEKTIV AUTORŮ. Pedagogika I. Ostrava: OU, 1993. ISBN 80-7042-066-9. s. 234 KOLOUCHOVÁ, J., et al. Přehled patopsychologie dítěte I. Olomouc: UP, 1989. s.35 KOMÁRIK, E. Pedagogika emociálně a sociálně narušených. Bratislava: Univerzita Komenského, 1999. ISBN 80-223-1394-7. s.117-122 KŘIVOHLAVÝ, J. Jak zvládat stres. Praha: Grada Avicenum, 1994. ISBN 80-7169-121-6. s 9, s. 42 KUJA, J., FLODER, J. Etopedie. Olomouc : UP, 1989. s. 49 LAKOMÁ, J. Skupinová psychoterapie v reedukačním procesu. Praha: Psyché, 1993. s. 27
LANGMEIER, J.; KREJČÍKOVÁ, D. Vývojová psychologie. Praha : Grada, 1998. ISBN80-7169-195-X. MALÁ, E., RABOCH, J., SOVÁK, Z. Sexuálně zneužité děti. Praha, Psychiatrické centrum, 1995 MAŇÁK, J., ŠVEC, V. Cesty pedagogického výzkumu. Brno: Paido, 2003. MAŤĚJÍČEK, Z. Rodiče a děti. Praha: Avicenum, 1986. s.175 MATOUŠEK, O. Ústavní péče. Praha: SLON, 1995. s. 22 MŐHLPACHR, P. Sociální patologie. Brno: MU PF, 2001. ISBN 80-210-2511-5. NEDOROST, V., VĚTROVEC, V. Sociálně právní ochrana dětí. In: Učitelské listy, Copyright 2003, číslo 41, s. 8. NEŠPOR, K., SCÉMY, L. Alkohol, drogy a vaše dítě. Sportpropag Praha,1992. s. 26-27 NĚMEC, J., KUSÝ, M. Aktivní sociální učení v podmínkách ústavní a ochranné výchovy. Praha: ETERIA s.r.o., 1998. s. 22 PEŠATOVÁ, I. Příčiny sociálního narušení jedinců v dětském diagnostickém ústavu. In: Speciální pedagogika, 1995. s. 22-32 SPOUSTA, V. Speciálně pedagogická diagnostika etopedická. Praha: SPN, 1990. ISBN 80-210-0172-0. s. 19 SCHELLE, K., et al. Plnění úmluvy o právech dítěte Českou republikou. Series Iuridica, svazek 1, Linie 2001. 240 s. SUCHÁNEK, K. Reedukační a resocializační program VÚM Velké Meziříčí. Velké Meziříčí: 200l. ŠTÍPEK, J. Sociální příčiny poruch chování obtížně vychovatelné mládeže. Praha: SPN 1987. s. 31-34 VALENTA, M., KREJČÍŘOVÁ, O. Psychopedidie: Kapitoly z didaktiky mentálně retardovaných.Olomouc: NETOPEJR, 1997. ISBN 80-902057-9-8. VANÍČKOVÁ, E., et al. Násilí v rodině. 1. vyd. Praha: Karolinum, 1995. 80 s. ISBN 80-7184-008-4. VÁGNEROVÁ, M. Psychopatologie pro pomáhající profese. Praha: Portál, 1999. ISBN 80-7178-214-9.
VÁGNEROVÁ, M. Vývojová psychologie. Praha: UK, 1999. ISBN 80-7184-803-4. VÍTEK, K., et al. Výchovné poradenství a sociální patologie. Olomouc: UP, 1989. s. 88 ZICHA,Z. Čtyřfázovost převýchovného ovlivňování.In:Etopedické listy 1980 B, číslo 2 Další prameny: Ústavní zákon č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky Ústavní zákon č. 2/1993 Sb., Listina základních práv a svobod Zákon č. 20/1960 Sb., o zdraví lidu Zákon č. 140/1961 Sb., trestní zákon Zákon č. 141/1961 Sb., trestní řád Zákon č. 94/1963 Sb., o rodině Zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád Zákon č. 114/1988 Sb., o působnosti orgánů v sociálním zabezpečení Zákon č. 200/1990 Sb., zákon o přestupcích Zákon č. 104/1991 Sb., Úmluva o právech dítěte Zákon č. 463/1991 Sb., o životním minimu Zákon č. 482/1991 Sb., o sociální potřebnosti Zákon č. 117/1995 Sb., o státní sociální podpoře Zákon č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí Zákon č.128/2000 Sb., o obcích Zákon č. 109/2002 Sb., o výkonu ústavní a ochranné výchovy ve školských zařízeních a o preventivní výchovné péči ve školských zařízeních a o změně některých předpisů Zákon č. 218/2003 Sb., o odpovědnosti mládeže za protiprávní činy a o soudnictví ve věcech mládeže a o změně zákonů
Zákon č. 500/2004 Sb., správní řád Vyhláška č. 182/1991 Sb., o působnosti orgánů ČR v sociálním zabezpečení a další, kterou se provádí zákon o sociálním zabezpečení a zákon ČNR sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 34/1998 Sb., o sjednání Úmluvy o občansko-právních aspektech mezinárodních únosů dětí sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 14/2000 Sb., o Evropské sociální chartě sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 43/2000 Sb., o přijetí Úmluvy o ochraně dětí a spolupráci při mezinárodním osvojení. sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 132/2000 Sb., o přijetí Úmluvy o osvojení dětí sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 47/2001 Sb., o právním postavení dětí narozených mimo manželství sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 54/2001 Sb., o přijetí Evropské úmluvy o výkonu práv dětí
Internetové stránky www.justice.cz Probační a mediační služba, Státní zastupitelství www.llp.cz/cz/index.php Liga lidských práv www.msmt.cz Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy www.mzv.cz Ministerstvo zahraniční věcí www.mvcr.cz Ministerstvo vnitra www.mpsv.cz Ministerstvo práce a sociálních věcí