HUDEBNÍ ROZHLEDY
Ú V O D N Í K
1/2005 Měsíčník pro hudební kulturu
Vítáme rok 2005
Vydává: Společnost Hudební rozhledy, člen AHUV, za finanční podpory MK ČR, Nadace ČHF, Nadace B. Martinů, Nadace Leoše Janáčka, Nadace OSA
V
Šéfredaktorka: Hana Jarolímková Tajemnice redakce: Marcela Šlechtová Redakční rada: Jiří Hlaváč, Lubomír Brabec, Ivan Štraus, Stanislav Tesař Externí spolupráce: Jitka Slavíková Výtvarné řešení: Jiří Filip Adresa redakce: Radlická 99, 150 00 Praha 5 tel. (šéfredaktor): 251 554 088 tel. (redakce): 251 550 208, 251 552 425 tel. (sekretariát): 251 554 089 fax: 251 554 088 e-mail:
[email protected] http://hudebnirozhledy.scena.cz Nevyžádané rukopisy se nevracejí. Distribuci a předplatné v České republice provádí v zastoupení vydavatele firma SEND Předplatné, P.O.Box 141, 140 21 Praha 4, tel.: 225 985 225, fax: 267 211 305, SMS: 605 202 115, e-mail:
[email protected], www.send.cz Distribuce a předplatné ve Slovenské republice: Magnet-Press Slovakia, s. r. o., Šustekova 10, 851 04 Bratislava - Petržalka tel.: 67 20 19 21-22 – časopisy 67 20 19 31-33 – předplatné fax: 67 20 19 10, 20, 30 e-mail:
[email protected] [email protected] www.press.sk Objednávky do zahraničí vyřizuje redakce a MEDIASERVIS, s. r. o., administrace vývozu tisku, Sazečská 12, 225 62 Praha 10, tel.: 271 199 255, fax: 271 199 902 Časopis Hudební rozhledy pro potřeby zrakově postižených zajišťuje prostřednictvím internetového serveru: www.braillnet.cz Sjednocená organizace nevidomých a slabozrakých ČR, tel.: 266 038 714 Tisk: Dvořák & syn, Dobříš Sazba: Studio DOMINO, Beroun Cena: 30 Kč Odevzdáno do sazby: 8. 12. 2004 Evidenční číslo MK ČR E1244 ISSN 0018-6996 Na titulní straně Jenifer Larmore Foto archív
Hr0501.indd 1
ážení a milí čtenáři, slavnostní atmosféra Vánoc i bujaré veselí konce starého a počátku nového roku jsou již v těchto dnech definitivně minulostí a my prvními nesmělými krůčky vstupujeme do roku 2005. Noci se začínají nezadržitelně zkracovat a naopak dny se sice zatím velmi pomalu, ale jistě prodlužují. Podle lidového kalendářního cyklu totiž pozvolna vstupujeme do masopustního období, každoročně zahajovaného dnem tříkrálovým a končícího tzv. Popeleční středou, která předznamenává další významné svátky – Velikonoce. Třem králům, někdy také nazývaným mudrcové či mágové, bylo před mnoha věky zjeveno prostřednictvím právě „zrozené“ hvězdy znamení, že se mají poklonit novému židovskému králi, a proto putovali se svými dary z dalekého Východu do Jeruzaléma. Podle ústního podání se jmenovali Kašpar, Melichar a Baltazar a zjevení (řecky epifaneia), kterého se jim dostalo, symbolizuje uznání vykupitelského postavení Ježíše Nazaretského nežidovskými národy. Je to oznámení Ježíšovy existence pohanskému světu. A tak je Zjevení Páně (6. leden) jedním z nejdůležitějších svátků křesťanského církevního kalendáře. Návštěva tří králů u jesliček samozřejmě již od nepaměti lákala nejrůznější umělce k tomu, aby ji každý podle svých představ nějakým způsobem ztvárnil. Jedním z nejpůsobivějších obrazů gotického období v Čechách je nepochybně Klanění tří králů Mistra Vyšebrodského oltáře, nádherná desková malba, pocházející z doby kolem roku 1350, a snad nejkrásnější klanění barokní představuje dílo Petra Brandla v zámecké kapli ve Smiřicích (1727). Většině z nás však v souvislosti se dnem tří králů vytane na mysli dodnes dochovaný starý zvyk tříkrálových obchůzek, dodržovaný zvláště na vesnicích. I oni tři králové dnešních dnů mnohde jakoby právě vystoupili z půvabného obrázku Josefa Lady a nad našimi dveřmi zanechali svůj typický podpis K+M+B 2005… S novým rokem však nepřicházejí pouze tři králové či delší dny a optimističtější nálada, ale rovněž různá předsevzetí, která dáváme sami sobě pokaždé upřímně přesvědčeni, že tentokrát je určitě splníme. I my jsme si samozřejmě nějaká dali, a jedno z nich začínáme plnit již v našem prvním novoročním čísle, v němž zahajujeme nový seriál o českých operních divadlech, rozložený do průběhu celého roku a zabývající se vyjma dvou dílů všemi operními domy na našem území. Úvodní díl, který vám předkládáme, podává stručný nástin logiky vývoje operního divadla u nás. Teprve po něm bude následovat deset monografických dílů věnovaných jednotlivým
operním domům. V nich se zaměříme nejen na klíčové události jejich historie, ale budeme si všímat zejména současnosti, tedy přesněji řečeno patnáctiletého období od listopadu 1989 dodnes. Poslední díl se pak bude týkat přehledu nestatutárních operních domů a produkce operních škol. Téma je o to zajímavější, že nám odhalí i řadu skutečností, jichž jsme si v průběhu onoho období prudkých společensko-politických změn třeba ani nevšimli. Na vše, co vás nějakým způsobem osloví, překvapí či zaskočí, můžete, vážení čtenáři, reagovat, a tak dát např. i nový impuls pro zaměření plánovaného pokračování seriálu v příštím roce, které by se mělo týkat velkých či kontroverzních operních domů v zahraničí. Vždyť opera je dodnes přes veškerá proroctví velmi živoucí útvar, který má i v této hektické době nezanedbatelný okruh svých povětšinou velmi vášnivých obdivovatelů. Orientovat se podrobněji v její současné situaci tak jistě nebude nikomu na škodu. Z dalších materiálů tohoto čísla bych ráda upozornila ještě na závěrečné shrnutí projektu Česká hudba 2004 z pera Lenky Dohnalové či zhodnocení mezinárodního projektu České sny v článku Petra Vebera, jehož součástí je rovněž rozhovor s ředitelem celé akce, Davidem Dittrichem. Mnohé z vás jistě zaujme i titulek České muzeum hudby, které se po restituci svého původního sídla ve Velkopřevorském paláci v roce 1990 potýkalo s omezenými možnostmi nejen pro výstavní činnost, ale i pro svoji další práci, a tak zpřístupnění první stálé expozice 19. listopadu loňského roku v nové budově v Karmelitské ulici bude jistě do dokumentačních análů zaneseno jako jeden z významných předělů jeho historie. Dále samozřejmě pokračujeme v seriálu Kapitoly o Richardu Wagnerovi, tentokrát tématem Wagner a Čechy, a nezapomněli jsme ani na již tradiční rubriku velkých rozhovorů. Na následujících stranách najdete dokonce hned dva: první z nich s vynikající americkou mezzosopranistkou Jennifer Larmore, která vystoupila v Praze koncem listopadu, a druhý, v němž se vám představí varhaník a ředitel kůru katedrály Sv. Víta, Václava a Vojtěcha na Pražském hradě, Josef Kšica. Tolik tedy k číslu, které se vám právě dostalo do rukou a už jenom v krátkosti tipy z čísla následujícího: Festival Bohuslava Martinů, premiéra Prokofjevova baletu Popelka či rozhovor se členy souboru, který v uplynulé sezoně získal Cenu Českého spolku pro komorní hudbu a nese název Bennewitzovo kvarteto…
Hana Jarolímková, šéfredaktorka
1 28.12.2004 10:30:02
Z
O B S A H U
A
merická mezzosopranistka Jennifer Larmore, která koncem listopadu po třech letech opět navštívila Prahu, slaví díky podmanivé barvě svého hlasu, bravurní technice a spontánnímu kontaktu s publikem úspěchy na všech nejvýznamnějších světových operních scénách včetně Metropolitní, La Scaly či Státní opery ve Vídni. Jestliže se tedy o ní chcete dozvědět o něco více, než uvádějí běžné koncertní programy či slovníková hesla, přečtěte si rozhovor, kterým tentokrát po úvodním zhodnocení projektu Česká hudba 2004 naše první číslo nového roku zahajujeme.. . . . . . . . strana 4
ROZHOVOR „Zpěv si užívám“, říká Jennifer Larmore. . . . . . . . . 3
FESTIVALY, KONCERTY Dny soudobé hudby . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 7 Z Nekonvenčního žižkovského podzimu . . . . . . 11 Ivan Klánský a Jiří Kout . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 11 Rozhlasoví symfonikové „rozhlasovým“ autorům . . 12
P
ražské Národní divadlo uvedlo 12. 11. novou inscenaci Prodané nevěsty, hned měly noviny o čem psát. Na první premiéře se totiž v průběhu představení i při děkovačce volalo nejen „bravo“, ale i „fuj“ a „hanba“, pískalo se a bučelo. Přitom se pod její realizaci podepsali všichni umělečtí šéfové souborů (Jiří Nekvasil, Petr Zuska a Michal Dočekal) i ředitel Daniel Dvořák jako scénograf a šéfdirigent opery Oliver Dohnányi. Co nejvíce některé návštěvníky premiéry rozlítilo, se dozvíte v recenzi Radky Hrdinové, vtipně nazvané Špatně nebo dobře prodaná nevěsta?. . . .strana 28
Z
ahraniční rubriku tentokrát otevírá článek o letošním ročníku mezinárodního hudebního festivalu a Hudební akademie (tzn. mistrovských kurzů, zaměřených na zpěv, tanec, divadlo, komorní hru, klavír a smyčcové nástroje) ve švýcarském Verbier. Toto půvabné městečko leží v oblasti Wallisu – tedy francouzského kantonu na jihu země, kterému patří nejvyšší švýcarské hory. Dříve se sem tedy jezdívalo především lyžovat, zájmu o nejvyhledávanější zimní sport tu ale v posledních deseti letech konkuruje i stále vzrůstající zájem o kulturní zážitky… .strana 34
V
letošním ročníku Hudebních rozhledů přineseme vedle kapitol o Richardu Wagnerovi i sérii dvanácti pohledů na české operní divadlo. Deset dílů bude monograficky věnováno jednotlivým operním domům, a to především jejich patnáctiletému období od listopadu 1989, ovšem s přihlédnutím ke klíčovým událostem jejich historie. Závěrečný díl se pak bude týkat přehledu nestatutárních operních domů a produkci operních škol a první díl, který nabízíme již v tomto čísle, pak nástinu stručného přehledu logiky vývoje operního divadla na našem území. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .strana 38
Pražská komorní filharmonie a podněty Michela Swierczewského . . . . . . . . . . . . . . ..13 Sukův komorní orchestr a Mladota Ensemble . . 14 Třídení gradovalo autorským večerem . . . . . . . ..14 Dvakrát Studio N . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 16 Svár teorie s praxí? . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 18 Concertino Praga 2004 . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 19 Dvořákova pěvecká soutěž . . . . . . . . . . . . . . . . . . 20 Ohlédnutí za Virtuosi per Musica di Pianoforte . . . 22
HORIZONT Carmina burana jako rozporuplná show . . . . . . . 27
DIVADLO Špatně nebo dobře prodaná nevěsta? . . . . . . . . . 28 Piková dáma . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 29 Předčasná premiéra v Liberci aneb zase jednou Dalibor . . . . . . . . . . . . . . . 30
ZE ZAHRANIČÍ Verbier Festival & Academy 2004 . . . . . . . . . . . . 34
STUDIE, KOMENTÁŘE
CO SI PŘEČTETE V PŘÍŠTÍM ČÍSLE
Česká operní divadla I. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 38 Festival Bohuslava Martinů – Dagmar Pecková ve Smetanově síni – Nyman ve Stavovském divadle – Prokofjevova Popelka v SOP - První „vážný“ Američan, Charles Ives – Rozhovor se členy Bennewitzova kvarteta Zkrácenou verzi č. 1 najdete od 30. 12. na adrese
Kapitoly o Richardu Wagnerovi II. . . . . . . . . . . . . 40 České muzeum hudby. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . ..41 České sny. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 42
GRAMOREVUE
http://hudebnirozhledy.scena.cz
S Josefem Kšicou o hudbě i katedrále Sv. Víta . . . . . 44
2 Hr0501.indd 2
28.12.2004 10:30:04
Program Česká hudba 2004 zakončí premiéra Řeckých pašijí Bohuslava Martinů Lenka Dohnalová
V
roce 1924 se poprvé konaly výrazné oslavy výročí B. Smetany, v Brně pak tehdy ještě žijícího etablovaného L. Janáčka, diskutovalo se o soudobé hudbě. V r. 1954 byl vzpomenut i Dvořák. Rok české hudby 1974, byl chytrým tahem „normalizační“ kulturní politiky. Podpořil tradiční českou hudbu, díla členů renovovaného svazu skladatelů. Stranou zůstali emigranti, odpůrci režimu a tzv. „nedoporučovaní“ s nepohodlnými názory či vztahy, z minulosti pak také autoři z části německého nebo židovského původu (kromě komunisty E. Schulhoffa), což souviselo spíše s užším pojetím „českosti“. Rok 1984 vznikající tradici utvrdil. V r. 1994 nebyla v dynamické situaci vůle k pobídce a koordinaci oslav. Stoleté výročí úmrtí Dvořáka 1. května 2004 shodné s datem vstupu republiky do EU a padesátileté výročí úmrtí L. Janáčka byly impulsem k myšlence obnovy „roků“. Do spontánních příprav oslav výročí zejména těchto dvou skladatelů vstoupil program Česká hudba 2004 jako nástroj státní finanční a propagační podpory a zároveň nástroj motivace k realizaci projektů ve vyšší dramaturgické rozmanitosti a kvalitě. V novém prostředí bylo potřeba uplatnit kombinaci finanční pobídky s propagační a PR podporou, případně koordinací u co nejširšího okruhu projektů, to jest i takových, které se k „roku české hudby“ hlásily, nedostaly státní grant, ale podařilo se jim získat jiné finanční krytí. Otevřené pojetí mohlo splnit účel – zjistit co nejadekvátněji skutečný zájem o českou hudbu u pořadatelů i posluchačů. Propagační podpora a koordinace navýšila efekt jednotlivých projektů. Základní nástroje této podpory byly standardní – průběžné informační bulletiny, databáze, inzerce. Příkladem informační koordinace byly např. souborné tiskové konference organizované zřízeným informačně-koordinačním centrem (IKC) k Smetanovským projektům (Smetanovské dny, Smetanův klavír, Smetanova Litomyšl, Podoby B. Smetany ad.) 27. 2. v Rudolfinu a k projektům týkajícím se K. Kryla (výstavy, koncerty, publikace..) 2. 3. v klubu Vagon. Poskytly novinářům spolu s vydanými brožurami celkový celoroční přehled u osobností, kterým nebyla věnována taková spontánní mediální pozornost jako Dvořákovi nebo Janáčkovi. Podobné výstupy se týkaly i zahraničních festivalů, soudobé hudby apod. Public relation podpora spočívala zejména ve zprostředkování širšího kontaktu s médii, pomoci pro zahraniční novináře zejména ve spolupráci s Czech Tourism apod. Docházelo i k časové a dramaturgické koordinaci pořadatelské. Takto fungující „centrum“ by jistě mě-
lo svoje opodstatnění i do budoucna, protože hudební život je početně hojný, nicméně koordinace a orientace v něm pokulhává, stejně jako propagace menších zajímavých projektů, kde není vůle pořadatelů ke sjednocení sil pod jednou agentáží (týká se to vážné soudobé hudby apod.). IKC mělo také omezenou možnost vstupovat do dramaturgického profilu průběhu roku. Koprodukovalo úvodní koncert programu Česká hudba 2004 s Českou filharmonií 7. ledna, finančně podpořilo projekt BVA Pocta A. Dvořákovi (2. května), pořádalo závěrečný adventní koncert v Praze 15. prosince s českou barokní hudbou, koprodukuje závěrečné slavnostní představení premiéry první verze Řeckých pašijí B. Martinů v Národním divadle v Brně (představení ROH Covent –Garden/Bregenz oceněné v r. 2000 cenou L. Oliviera) 16., 18. a 20. ledna 2005. Martinů představení je zároveň i myšlenkovým vrcholem vztaženým k podtitulu programu „nedílná součást evropské kultury“, protože svým tématem koresponduje s úvahami o podstatě evropské kulturnosti a jejích hranicích. Centrum se také soustředilo na produkci projektů s trvalejší hodnotou. Kromě drobnějších tématických publikací byla pro česká centra a ambasády připravena putovní výstava o české hudbě s možností zvukové a video prezentace, CD Touch of Czech Music, ve spolupráci s HIS pětice CD Antologie české hudby, ve spolupráci s MZV publikace Czech Music, se Společností J. Suka česko-anglická publikace o J. Sukovi „Stezky po krajině“, Českému muzeu hudby přispělo centrum na tisk brožury pro děti k vernisáži nových výstavních prostor v Karmelitské, produkovalo pilotní projekt – filmový dokument o koncertech pro děti („A. Dvořák“ ve spolupráci s PKF, režie P. Kaňka). V přípravě je filmový dokument s pracovním názvem „V hudbě život Čechů“ (režie P. Kaňka) a rozsáhlejší anglická publikace Czech Music. Lze si představit masivnější dramaturgický vstup do spontánního průběhu roku, ale je třeba vztáhnout výkon centra k jeho reálným finančním a personálním možnostem (výkonná síla dvou lidí s propagační výpomocí a cca 11 mil. Kč na jeho veškerou činnost). Jaký byl charakter „roku české hudby“ a přínos programu Česká hudba 2004? Z programu Česká hudba 2004 (celkem 105 mil., včetně investic a nadstandardní dotace příspěvkových organizací MK ČR – tj. ČF, ND, SOP, ČMH, PFS) byly z části, i když ne vždy pro pořadatele uspokojivě, podpořeny v podstatě všechny zásadní projekty – mezinárodní festivaly, regionální scény i orchestry, velké ediční a výstavní projekty i ne-
profesionální aktivity a projekty směrované do zahraničí (z nich nejvýznamnějším byly České sny). Přínosem bylo širší pojetí „českosti“ přirozené pro dobu historicky starší, kterého se týkaly zejména projekty s barokní hudbou (Letní slavnosti staré hudby, Baroko 2004, Barokní podvečery ad.), nicméně letos se dotklo i novějších dějin (zařazení autorů částečně židovského nebo německého původu v projektech České sny, Z/a/tracená hudba, Český Triptych-Terezín ND Praha). Centrum zaznamenalo celkem na tisíc akcí s významnějším zařazením českého repertoáru (míněno nad 2/3 programu koncertů). Ukázalo se přitom, že i české publikum má zájem o český repertoár, úspěch měla i dramaturgie zaměřená na „domácí“ autory (Plzeň, Brno, Ostrava). Zdá se, a budiž pochváleno, že diváci oceňují více koncepční dramaturgii – např. specializované koncerty historické hudby, sborové, dobře postavené a komentované koncerty i méně hrané a soudobé hudby např. v Concentu Moraviae/Českých snech nebo Z/a/tracené hudbě – než show „pro všechny“. Pozitivní byla také organizace řady regionálních a euroregionálních festivalů (České kulturní slavnosti, Mitte Europa, Svatováclavský hudební festival ad.), spolupráce se Sdružením historických sídel Čech a Moravy. Ukázaly se samozřejmě i chronické potíže našeho hudebního života, zejména operního. Ač se jedná o díla naší „národní pokladnice“, mnohde nebyla provedena 20 let a déle, i tam, kde bychom to nečekali (např. Její pastorkyňa v ND v Brně, Braniboři v Čechách v Litomyšli…), málokdy se také prováděly cykly včetně Mé vlasti, švédských básní B. Smetany apod. I v tomto smyslu byl rok přínosem, protože umožňuje sebereflexi výkonných umělců. Dobrou zkušeností bylo také angažování většího počtu zahraničních těles a dirigentů s repertoárem české hudby (Janáčkovo Brno, Pražské jaro, Pražský podzim). Kromě zahraničních produkcí (zejména na festivalech Schlesswig-Holstein, BBC Proms, v Leamingtonu, St. Etienne, v Japonsku, české opery, zvláště Janáček, byly uváděny především v Německu, USA, Francii, Anglii –zde i Foersterova Eva) jsme měli možnost i doma posoudit, že vcítění do agogiky, frázování, výrazových nuancí je pro zahraničního interpreta obtížné a mezinárodní obsazení orchestrů vede často k uniformnímu stylu a zvuku bez specifického detailu. Doufejme tedy, že nám tato zkušenost „roku české hudby“ i programu Česká hudba vypomůže do let příštích. Oporou by nám mohly být i plody zvýšené aktivity odborníků v tomto roce, které bezpochyby spoluvytvářejí zázemí pro kultivovanou praxi.
3 Hr0501.indd 3
28.12.2004 10:30:06
R O Z H O V O R
„Zpěv si užívám“, říká Jennifer Larmore Petr Veber
M
ezzosopranistka Jennifer Larmore, Američanka, rodačka z Atlanty, je bezprostřední, uvolněná, přátelská. Po zkoušce s Pražskou komorní filharmonií byla ochotna více než půl hodiny odpovídat na otázky. Spíše než klasický rozhovor s přesně formulovanými otázkami a krátkými odpověďmi to nakonec bylo volné popovídání, jehož těkavého přeskakování z tématu na téma se temperamentně, anglicky (s italským kulometným přízvukem) zúčastnil svými poznámkami i dirigent, Marco Guidarini. Cítíte se opravdu být především rossiniovskou interpretkou? Kamkoli přijedu, lidé chtějí, abych zpívala Rossiniho, takže jim samozřejmě to, co si přejí, chci poskytnout. Dali jsme tentokrát pro Prahu na program velmi rozdílného Rossiniho. Jednak Semiramis, kde hraji muže, a potom naopak nevinnou dívku – Popelku. To jsou tak různé a rozdílné pocity! Rossini napsal tolik oper, takových árií… Každá z nich s sebou nese také jiný způsob přemýšlení. Jak jste odlišila letošní program od koncertu na Pražském jaru v roce 2001? Tehdy jsme zde Mozartovu koncertní árii nedělali a Händelova Julia Caesara rovněž ne. Julius Caesar totiž vyžaduje jiný způsob myšlení, mentálně se do té postavy, do její síly musím vžít. Přece jenom jsem herečka, nejsem schopna jen stát a zpívat. Lidé to ani tak nechtějí. Mění se vaše interpretace věcí, které máte trvale na repertoáru? Před deseti lety, ještě i před rokem, jsem to pochopitelně zpívala jinak. Hlas je tady uvnitř. A jak člověk stárne, jak zraje, zvláště u žen to tak je, všecko se mění. Je to evoluce ve zpívání i v myšlení, v cítění… Takže i pocit z letošního koncertu musí být každopádně jiný než v roce 2001. Tehdy jste končila veselým muzikálovým přídavkem… … to myslím ne, to byl asi někdo jiný… Na letošek mám připravenou Čarodějku od Victora Herberta, ale tehdy…? V každém případě však tedy – jak se v takovém žánru cítíte? Pochopitelně jsem vyrůstala s americkým muzikálovým divadlem. To je ta naše ´americká opera´. Cítím se v muzikálech dobře, miluji je, dobře je znám… ale moc to nezpívám! Dělala jsem Kamelota… Ale v podstatě jsem nikdy neměla tu pravou příležitost. Nebo se to nehodilo. Měla jsem například zpívat
jeden nový muzikál na Broadwayi, to byla nádherná příležitost, ale nemohla jsem – ve stejnou dobu jsem se měla rozhodovat mezi Metropolitní, Scalou a Covent Garden. Prostě mým osudem je opera. Mnozí žánry střídají… Lidé dělají crossovery. Občas bývají úspěšní, ale ne vždy. Zpívat v muzikálu by pro vás jistě byl dost podstatný provozní rozdíl, viďte? My, operní pěvci a dirigenti, jsme rozmazlení, protože neúčinkujeme denně. Zdraví hlasu, lidské zdraví, ale i kvalita hudby potřebují mezičasy, dny odpočinku. Uznale hovoříte o pražském obecenstvu. Nezdá se vám, že ale publika klasické hudby obecně spíše ubývá? Umělecká hudba je živoucí muzeum, je to součást mého i vašeho života, ale zdaleka to není součást života každého člověka. Tolik se toho na světě děje, tolik věcí k sobě obrací lidskou pozornost, lidské vnímání a city, tolik věcí odvrací pozornost lidí od klasické hudby… Ale vždycky budou ti, kteří ji ve svých životech potřebují. Dokonce mám dojem – nevím jak to cítíte vy, ale já bych řekla, že se to jednou začne vracet. Ale je to boj. Jste optimistická? Ano. Jsou i mladí lidé, lidé, kteří mě neznají, a ptají se mě, co dělám. Když odpovím, že jsem operní pěvkyně, každý jen vydechne – ou, aha…?! Obdiv ještě je.
platitelů. Můj pořad je tak populární, že jde dvakrát denně. Takže mohu mluvit k mnoha lidem, nevím, kolik přesně naslouchá mému pořadu, ale dostáváme spousty dopisů. Nabízíte hodnoty, nebo mluvíte s celebritami…? No, když se naskytne příležitost, tak samozřejmě řeknu: Ahoj, Renée Flemingová, haló, pojďte sem, prosím… a uděláme rozhovor. Ale zabývám se také tématy. Tuhle jsem třeba měla za téma opery v angličtině. Říkávám posluchačům, že nevidím žádný důvod, proč by nemohli jít tento večer do Opery. Koupili jste si lístek, našli jste svá místa… Procházíme spolu celý večer, jak se tam přijde a co dál… Vzala jsem je prostě do Opery. Poslouchali jsme, já jsem jim k tomu něco řekla… Dělám takový starý dobrý rozhlasový pořad se vším, co k tomu patří. Mám privilegium a tu čest, hovořit k těm lidem o něčem, co mám ráda. Takže je vedete k tomu, aby chápali víc, aby dokázali opravdu sledovat hudbu? My zpěváci jsme citliví, jsme velmi závislí na tom, co cítíme, co se kolem nás děje, jaká je kolem nás atmosféra, co si lidé myslí, kdo se nás dotýká, kdo ne, jestli se cítíme osamocení… – to je masa emocí, jimiž se zabýváme. Mohlo by to člověka pohltit, kdyby se nechal. No a já jim tohle všechno mohu dát zažít… Cítíte, že lidem pomáháte? Kdysi dávno jsem se otci – on byl tak trochu misionář – svěřovala, že se asi příliš soustřeďuji na sebe, že jen uvažuji o své kariéře, že vidím jen sebe. Ale on mi tehdy řekl: Ne, ty přinášíš radost a krásu lidem, kteří ji potřebují, takže jsi prospěšná světu. Já totiž tvrdila, že nejsem. Byla jsem příliš mladá, abych rozuměla… Dokážete odpočívat… Ale ano… …a nic nedělat? Tak to ne.
A sama bojujete? Jo. Zpíváte – a také se o vás říká, že vysíláte svou vlastní show na internetovém rádiu…? Ano. To je přece úžasné mít možnost mluvit k lidem na celém světě. Máme tři miliony před-
To je ale nezbytnost aspoň občas, ne? Přerušit ten kolotoč cestování, zkoušení, vystupování… Zastavím se, až umřu! Budu tohle vše dělat tak dlouho, jak budu moci, pracovat mě baví. Ale fakt
4 Hr0501.indd 4
28.12.2004 10:30:07
Foto archív
R O Z H O V O R je, že mám i svůj život, že nepracuji úplně neustále. A trochu se měním, začínám být někým jiným, někým, kdo má docela dost přátel, i jiné zájmy než zpívání. Ano, když chci, tak si čas udělám. Pochopila jsem konečně, že je to na mně, říci agentuře, že tohle a tohle období prostě není na prodej. Ani mi nevolejte, ani mi neříkejte, co všechno mohlo být… Kdyby měl rok osmnáct měsíců, obsadili by mi je. V posledních letech si už opravdu beru občas volno. A tehdy děláte co? Když si vezmu volno, nedělám vůbec nic, když nechci; neučím se nic nového, neposlouchám hudbu, vyjma rocku nebo jazzu a podobně; nechci se soustřeďovat v té době na klasiku, prostě odpočívám, čtu si, vařím. Jinak, když pracuji, tak na sto procent. Já totiž cokoli dělám, tak to neumím dělat na méně než na sto procent. Někdy ovšem odpočívám moc. Dobře vím, že kdybych si udělala prázdniny delší než – řekněme – dva týdny, nechtělo by se mi zpátky ke všemu tomu cestování, k té logistice. Ke zpívání ano, to je moje srdce, moje duše. Ale cestování, pakování kufrů, rozbalování kufrů… Je to samozřejmě způsob života, ale nemám to ráda. Nestává se vám, že byste si přestala na pódiu užívat a začala jen pozorovat? Většinou si zpěv užívám. Když dělám něco, co mě baví, tak je to pohoda. Pokud mě to nebaví, musím si najít důvod, proč se přesto budu cítit dobře. Protože jinak – proč bych to dělala, kdybych nebyla v pohodě? Říkáváte, že techniku jste díky obdarování a dispozicím vlastně ani nemusela cvičit – ale výraz asi ano…? Ani ne tak výraz. Já byla mladá a v podstatě nevinná, neměla jsem příliš mnoho zkušeností s tím, jak to chodí ve světě, takže jsem se trochu bála vyjít a být víc tím, kým na scéně jsem. To je tak se všemi mladými pěvci. Když je vidíte stát takhle (ukazuje ruce sepjaté před břichem), tak to je způsob, jak se cítí bezpečni, jak se chrání; když ale vidíte pěvce, který se cítí v pohodě, pak je otevřený (ukazuje ruce rozpřažené), publiku se dává. Pocit ohrožení se dá během pár let překonat. Měla jsem fantastické vedení, ještě stále mám ve Vídni poradce, který mi říkal všechno o tom, jak stát, co cítit. Zkus to ještě jednou a zapomeň na sebe, radil mi. Neměla jsem peníze na učitele, když se ten můj tehdy přestěhoval do Kalifornie, takže jsem uvažovala, co dál. Ale měla jsem kolem sebe naštěstí lidi, kteří mi poradili. A jsou se mnou po celou moji dráhu. Mohu se jich ptát. To je přesně to, co zpěvák potřebuje, aby byl lepší, lepší a lepší. Nepotřebuje slyšet, jak je skvělý. Potřebuje lidi, kteří mu řeknou pravdu. A já měla štěstí, měla jsem takové. Jsem za to vděčná.
5 Hr0501.indd 5
28.12.2004 10:30:08
R O Z H O V O R
Mění se hlas Jennifer Larmore? Je to typická rossiniovská interpretka? Prý jste to byl vy, kdo ji přemlouval, aby zpívala Mahlera…! Je temperamentní. Občas mi tvrdívá, že pochází z jihu. Změnila se, je to hlas pro rozsah od Monteverdiho po Schönberga. Radíte se o programech? Ano, probíráme pro a proti… Jedno číslo je opera seria, druhé je z komické opery… Jedna árie je v hluboké poloze, další využívá vyšší část hlasového rozsahu. Rossiniho různé opery, to je jako každá z jiné planety. Je vám blízký muzikálový svět? Muzikál, to je jako dortíček. Ale neumím si představit, že bych tu samou partituru dirigoval třistakrát za sebou! To bych nemohl. Ne proto, že bych neměl rád muzikál, ale tohle bych prostě nemohl. Nezdá se vám, že je to s publikem čím dál horší? Že lidé kloužou po povrchu, že nedovedou vnímat skutečnou hloubku umění? Je to pravda, když ten náš malý svět klasické hudby srovnáme třeba … se světem amerického fotbalu nebo pop music. Ale byl bych současně optimističtější. Díky technologiím si můžete poslechnout Beethovenovu Devátou za pár euro a v kolika provedeních chcete. Obecně řečeno, kvalita publika, co se týká znalostí, je malá, ale je tu velká základna možností, jak se setkat s uměním. Za deset eur se můžete seznámit s těmi nejlepšími díly světového malířství. To je přece fantastické, ne? Vždyť se dají koupit i lístky do Metropolitní a nemusí to být ty nejdražší. Nebo vezměte internet…Chcete Louvre? Chcete jinou galerii? Je tam. Internet změnil mnoho. Nejde jen o znalosti, ale i o zájem… To je prostě život. Strašně se změnil. Muži už nepodrží dveře ženě, to je sice maličkost, hloupost, ale o něčem to vypovídá. Nebo lidi pijí kávu z plastových hrníčků. Fuj! – Musíme bojovat! Ale má to co dělat i s evropskou ekonomikou. Komunismus tu už není, fašismus už tu není, způsob života je plošší, rozdíly jsou menší. Vezměte si kdysi Sovětský svaz. Jít na koncert, to byla možnost otevřít na chvíli okno, potkat něco krásného. Za fašismu to bylo totéž. Chcete říci, že paradoxně lidé krásu nehledají, protože jsou svobodní? Ano, společnost je svobodnější, tyto potřeby už nejsou tak silné. Pokud je příliš snadné pro dítě dostat kolo, už ho to tak nenadchne, když ho má; pokud je těžké dostat motorku, a kluk ji dostane – jaj, já mám motorku! (vykřikne a udeří prudce do stolu). Radost už tu tolik není, taková je společnost.
P R A H A ,
O B E C N Í
K O N C E R T Y
D Ů M
Jennifer Larmore se stala miláčkem publika Hana Jarolímková
V
ské publikum získala svou naprostou spontánností a milým, rozzářeným úsměvem. V navazování kontaktu s posluchači je vskutku nepřekonatelná, a tak se večer nesl nejen v duchu vysoké umělecké profesionality, ale i příjemně uvolněné, radostné atmosféry. Kromě dokonalých rossiniovských kreací se Jennifer Larmore „blýskla“ především svým výrazově přesvědčivým podáním Carmen, do něhož jako „sváděného Dona Josého“ zapojila i celý večer soustředěně a precizně dirigujícího Marka Guidariniho, s nímž pravidelně spolupracuje již celou řadu let. Její i vzhledem krásná Carmen s růží v ruce, kterou hudebníky škádlila hned během příchodu na pódium, tak byla i herecky – byť limitována minimálními prostorovými možnostmi okleštěného místa vpředu orchestru – dráždivá a smyslná. Dokonalou tečkou za jejím
ynikající americká mezzosopranistka Jennifer Larmore, která Prahu navštívila koncem listopadu, slaví díky podmanivé barvě svého hlasu, bravurní technice i spontánnímu kontaktu s publikem úspěchy po celém světě. I v těch nejvýznamnějších operních domech patří k pěvecké elitě, a tak ji obdivují nejen posluchači newyorské Metropolitní, ale např. i milánské La Scaly či Vídeňské státní opery. Ani do našich končin nezavítala Jennifer Larmore poprvé. Někteří z nás se s ní mohli setkat při jejím vystoupení v rámci Pražského jara již před třemi lety, kde se kromě Bizetovy Carmen (kterou zpívala např. s Plácidem Domingem v Los Angeles) představila ukázkami z tvorby stejných skladatelů jako letos (tzn. G. F. Händla, W. A. Mozarta a G. Rossiniho), ale až na árii Arsaceho z 1. dějství Rossiniho opery Semiramis – Eccomi alfine in Babilonia – z jiného repertoáru, než jaký zvolila při své druhé návštěvě. Tentokrát (26. 11. ve Smetanově síni Obecního domu) jsme totiž mohli být svědky sólistčiny vynikající interpretace árie Julia Caesara z 1. dějství a recitativu a árie ze 3. dějství stejnojmenné opery G. F. Händla (Presti omai l’egizia terra le sue palme al vincitor!; Dall´ondoso periglio, Aure, deh, per pieta spirate al petto mio), jejíž snímek z roku 1992 byl poctěn titulem Nejlepší baJennifer Larmore se svým psím kamarádem rokní nahrávka roku, Mozartovy Koncertní árie, KV 505 Ch´io mi scordi di te? – Non skvělým vystoupením, na jehož úspěchu se nematemer, amato bene, při které sólový klavírní part lou měrou podílela i Pražská komorní filharmopřednesl výborně Adam Skoumal, či vedle zmí- nie, která sólové výstupy pěvkyně prostřídávala něné slavné habanery z Bizetovy Carmen, L´a- výborně zahranými předehrami k operám, z jemour est un oiseau rebelle, tak, jak se sluší na jednu jichž árií byl repertoár sestaven, pak byl mistrně z nejlepších interpretek Rossiniho všech dob, za předvedený přídavek: rozverná ukázka z komicníž je v odborných kruzích považována, rovněž ké opery The Enchantress irsko-amerického sklaárie Angeliny Nacqui all´affanno, Non più mesta datele přelomu 19. a 20. století Victora Herberta, accanto al fuoco ze 2. dějství Popelky. I want to be a primadonna. Tato geniální parodie Vedle posluchači i kritiky oceňované krásy je- na manýry operních primadon poskytla Jennifer jího barevně bohatého zvučného hlasu a vskutku Larmore další prostor pro ukázku jejího umění, brilantní techniky, provázené lehkostí, vyrovna- v němž nechybí ani schopnost zvládnout lehčí, ným vedením frází a naprostou intonační jistotou, téměř muzikálový styl s takovou bravurou, že její jež jsme mohli při interpretaci těchto náročných odchod do zákulisí provázely ovace posluchačů děl obdivovat celý večer, si Jennifer Larmore i praž- celého sálu ve stoje.
Foto archív
Několik otázek, na které odpovídá dirigent Marco Guidarini, pravidelný spolupracovník Larmore, šéf orchestru a opery v Nice.
F E S T I V A L Y ,
6 Hr0501.indd 6
28.12.2004 10:30:09
F E S T I V A L Y ,
P R A H A ,
L I C H T E N Š T E J N S K Ý
PA L Á C ,
KO N Z E R VAT O Ř
A
K O N C E R T Y
L A D I Č S K Á
Š KO L A
J A N A
D E Y L A
Dny soudobé hudby 2004 4. listopadu Sál Martinů HAMU -- Společnost českých skladatelů Praha, Tvůrčí centrum AHUV Ostrava Zdeněk Šesták
J
Foto Pavel Horník
iž po patnácté se letos v listopadu uskutečnily v Praze Dny soudobé hudby, jež uspořádala Společnost českých skladatelů (člen AHUV) spolu s příslušnými tvůrčími centry v Brně, Ostravě a Plzni. Tato přehlídka současné skladatelské tvorby, na níž bylo od roku 1990 prezentováno více než-li 800 skladeb českých autorů, má nepochybně svoji cenu. I když se občas setkáváme se skeptickými názory o smyslu takové sumarizace tvorby, nelze upřít tomuto úsilí podat obraz o současných tvůrčích tendencích plné oprávnění. O tom nás plně přesvědčil např. koncert, konaný 4. 11. v Sále Martinů, na jehož interpretaci se podílel kromě řady sólistů i Talichův komorní orchestr s dirigentem Zbyňkem Millerem. Je nutno před závorku vytknout, že orchestr, na němž ležela v podstatě tíha celého večera, byl
tentokrát velice dobře připraven a hrál zřejmě s chutí a snahou dílům pomoci. Hudební baroko v nás neustále zanechává stopy, tu zřejmé, tu zas více méně dovedně zašifrované. To je i myšlenkový základ Fragmentu neurobarokní sonáty pro housle a smyčcový orchestr Eduarda Schiffauera. Podle doprovodného textu se dalo očekávat více „recese“, jak by provokativní záměnu pojmu „neobaroko“ za „neurobaroko“ nasvědčovalo. Ale nebylo tomu tak. Obecné neurastenické myšlení našeho věku se tu promítlo především v podobě lomených melodicko-harmonických struktur, samozřejmě na hony vzdálených výrazivu barokní minulosti. Je to skladba i přes svoji vnějškovou rapsodičnost docela příjemná a dobře čitelná. Velký podíl na jejím ohlasu měl i sólista David Daniel. Zcela jiný přístup k fenoménu hudebního baroka uplatnil ve svém díle Concerto grosso č. 2
Spiritus agens festivalu a autor jedné z kompozic, které zde v rámci letošního ročníku zazněly, Jaromír Dadák
pro dvoje housle, violoncello a smyčce Jiří Teml. Nejde mu tolik o apartnost harmonického strukturování myšlenek jako o jejich až lapidárně formulovanou přímočarost. A ta v diskusi mezi sólistickým concertinem a ripienem je neobyčejně sugestivní a místy dokonce strhující. Dílo nepostrádá vnitřní dynamický puls a silnou dramatičnost, třebaže pracuje prostředky zdánlivě jednoduššími, jež v pravý čas dokáže kumulovat v tvary neologicky neobyčejně účinné. Navíc vzdálený ohlas intonací lidové hudby a tance viděný prizmatem novodobého tvůrce s trochou nadsázky a úsměvného vtipu dává skladbě punc neobyčejné svěžesti a bezprostřednosti. Vděčně napsané sólové party si se zřejmou chutí zahráli Jiří Tomášek a Gabriela Kubátová (housle) spolu s Marie Hixovou (violoncello). Dalším autorem večera sahajícím v inspiraci k baroku byl Bohuslav Martinů s Koncertem pro klavírní trio a smyčcový orchestr. Ptáte se jistě, proč v souvislosti s touto přehlídkou právě „klasik“ Martinů. To vyplývá z koncepce letošních Dnů, která si dala za cíl na každém koncertě provést dílo českého autora z nedávné minulosti, k jehož odkazu se žijící skladatelé hlásí. Tak tu zazněla kromě Martinů i díla Bořkovce, Kabeláče, Krejčího, Reinera, Kubína, Kapra, Rychlíka,či Vorlové. Martinů poměr k formě concerta grossa je pro jeho hudební myšlení ovšem naprosto zásadní, spočívající nejen ve struktuře vnější formy, ale i v jisté koncertantní „etudovosti“. Martinů ovšem naplňuje tuto barokní ornamentiku nekompromisní harmonickou výrazovostí a věcností své doby. Dílo Martinů přednesli suverénně Bohuslav Matoušek, Miloslav Petráš a Emil Leichner. Další koncertní dílo bylo svěřeno nástroji nepříliš obvyklému, tubě. Koncert pro tubu a smyčcový orchestr s klavírem Jaromíra Dadáka znamená jednoznačně přínos do repertoáru tohoto nástroje, Dadák plně ve své hudbě využil technických dovedností tohoto zdánlivě nepohyblivého nástroje i jeho schopností vřelé kantilény a vytvořil dílo obsahově velice poutavé a pro posluchače přímo napínavé. A to vše se děje ve strukturálně nekompromisním slohovém pozadí charakteristickém pro Dadákovu hudební řeč, tedy žádný ústupek v nějaké konvenci, jež často doprovází skladby pro tak exkluzivní nástroje. Skladbu zahrál velice přesvědčivě i se smyslem pro bizarnost obsahu Marek Filla. Dobrou partnerkou v klavírním partu mu byla Renata Kladková.
7 Hr0501.indd 7
28.12.2004 10:30:11
F E S T I V A L Y ,
K O N C E R T Y
Zdeněk Pololáník nám nabídl půvabné Baletní epizody pro smyčcový orchestr. Jde o pětivětou svitu, zpracovanou podle jednoho z autorových baletů. Je to skladba řemeslně dobře zvládnutá, nevyhýbající se ve své spontánnosti jasným melodickým postupům, na jejichž pozadí vzdáleně tušíte hudbu tohoto oblíbeného žánru (Prokofjev, Chačaturjan). Ale nic ve zlém, ta skladba svědčí o velké muzikalitě autorově i jeho tvůrčí schopnosti osobitého rozvíjení těchto podnětů. Orchestr také hrál s očividnou chutí a náležitou brilancí.
8. listopadu Sál Martinů HAMU -- Společnost českých skladatelů Praha a Klub moravských skladatelů Brno Jaroslav Smolka
K
oncert 8. listopadu v Sále Martinů na HAMU měl neobvyklou smůlu. Ze šesti původně plánovaných skladeb tři odpadly: pro lesní roh s klavírem Sonáta Lubomíra Koželuhy i Intermezzo Pavla Bořkovce a klavírní Sonata in quattro tempi Čestmíra Gregora. Zbývající interpreti za ně zahráli po jednom díle ze svého dřív nastudovaného repertoáru: slovenský klavírista Matěj Arendárik Sonátu 1. X. 1905 Z ulice Leoše Janáčka, Ensemble Martinů z Brna (Miroslav Matějka – flétna, Radka Preislerová – housle, Bledar Zajmi – violoncello a Silvie Ježková – klavír) Zdeňka Lukáše Quartetto con flauto. Janáčkova Sonáta – letos už devětadevadesátiletá a ze všech skladeb večera nejstarší – z celého programu bohatě vyčnívala skvělou invencí, hudebních zvratů plnou a přece jednolitou stavbou i výraznou obsahovou výpovědí; mladý klavírista ji předvedl skvěle. Lukášův Kvartet s flétnou naopak zapadl do převažujícího konvenčního tradicionalismu večera. První věta eklekticky těžila ze slohu novoromantických náladových kusů, druhá a třetí mísila tento svět s neoklasicistickým výrazem komorních skladeb Bohuslava Martinů. Stejně jako v jiných dílech Zdeněk Lukáš v tomto rámci vytvořil hudbu, která se instrumentalistům dobře hraje; originální ani myšlenkově hluboká však není. Ensemble Martinů z původně zařazených skladeb zahrál Jiřího Matyse Odcházení…, kratší jednovětou skladbu na paměť mladého člověka, který tragicky odešel ze života. I když je také tady patrné tradicionalistické slohové východisko, společné asi celé autorově dosavadní tvorbě, je to hudba jímavá a hluboce vypovídající o zvoleném programu. Protikladný obsah měl Evžena Zámečníka Kvartet pro obsazení Ensemblu Martinů. V jeho třech větách převládá humorná nota a veselá nála-
da. Je podána trochu naivně s prostými obraty melodickými (včetně citátu velmi známého lidového popěvku), rytmickými i témbrovými (např. prosté klepání na dřevěné části klavíru). Publikum ji však přijalo vděčně: hudební humor je dnes přece jen vzácný. Vedle Janáčkovy Sonáty byla nejlepší skladbou večera Petra Ebena Universe pro klavír, komponovaná pro letošní klavírní soutěž festivalu Pražské jaro. Je to typická hudba svého autora s melodikou s citáty gregoriánského chorálu a také klavíristicky vděčná. Snad jen stavebné sklenutí celku není tak pevné, jak jsme v tvorbě tohoto mistra zvyklí. Myslel jsem si, že alespoň kvůli tomuto skladateli přijde obecenstvo; v sále nás však bylo sotva dvacet.
9. 11. Sál Konzervatoře a ladičské školy J. Deyla – Společnost českých skladatelů Praha, Západočeské centrum Eduard Douša
J
ako vždy příjemné prostředí Konzervatoře a ladičské školy Jana Deyla v Praze na Maltézském náměstí hostilo 9. 11. soudobé skladatele. V rámci festivalu Dny soudobé hudby se zde uskutečnil koncert Společnosti českých skladatelů Praha a Západočeského hudebního centra Plzeň. Před zcela zaplněným sálkem (!), což je u koncertu současné hudby vždy potěšující a svědčí to hlavně o dobré propagaci, zazněla díla Jana Rychlíka, Afrodity Katmeridu, Olgy Ježkové,
8 Hr0501.indd 8
28.12.2004 10:30:12
F E S T I V A L Y , Radomíra Ištvana, Ivo Bláhy, Pavla Kopeckého a Jiřího Bezděka. Dvě kompozice byly elektroakustické – Violiniáda III. Afrodity Katmeridu a Netrpělivý Orfeus Pavla Kopeckého. Zatímco prvně jmenovaná skladba na mne působila spíše jako trochu popisná zvuková studie, Kopeckého skladba je daleko koncíznější z hlediska formy i bohatší z hlediska zvukové imaginace. Obě skladby si ovšem umím docela dobře představit ve spojení s jiným druhem umění – např. s filmem, výtvarným dílem, pohybem či mluveným slovem. Dále na koncertu zaznělo dnes již osvědčené a známé dílko Jana Rychlíka Burleskní suita pro klarinet, jehož uvedením dramaturgie festivalu připomněla vpravdě průkopnickou a všestrannou osobnost tohoto českého skladatele 2. poloviny 20. století, od jehož úmrtí uplynulo v roce 2004 plných 40 let. Spolehlivý výkon v této technicky náročné skladbě podal klarinetista Jan Mach. Klarinet, tentokráte ve spojení s houslemi se uplatnil i ve skladbě Olgy Ježkové. Autorčina třívětá Sonáta pro klarinet a housle je spolehlivě řešena z hlediska výstavby, invenčně snad trochu asketická, nicméně skvělá interpretace klarinetisty Karla Dohnala a houslisty Štěpána Ježka z ní učinily vcelku zajímavé dílo. Jako vtipné a nápadité dílko s lehce minimalistickým nádechem se prezentovala Hudba pro tři (Mezi vinohrady) pro hoboj (anglický roh), fagot a klavír brněnského skladatele Radomíra Ištvana, zde ovšem „v dresu“ Společnosti skladatelů Praha. I zde musím ocenit interpretační přístup hobojisty Ivana Orcígra, fagotisty Luboše Faita a skladatele, zde ovšem v roli pianisty, Michala Macourka. Krátká, jednovětá kompozice Ivo Bláhy Satyrovy kruhy pro klarinet přinesla především vrcholné technické nároky na sólový nástroj, jichž se na výbornou zhostil klarinetista Jan Mach. Myšlenkovým i hudebním vrcholem večera však pro mne byla kompozice plzeňského autora Jiřího Bezděka Polykač nožů – pět vokálních skladeb pro baryton a klavír na verše Vítězslava Nezvala. Bezděk zde projevil smysl pro odpovídající uchopení dobře zvolené textové předlohy, dostatek nosné vokální invence (místy poněkud romantizující, což mne osobně nijak v dnešní době polystylovosti nepřekvapuje) i cit pro výstavbu celku. Nelze nepřipomenout opět vynikající interpretaci mladého barytonisty Daniela Prokeše, jež je myslím pro svoji interpretační všestrannost a přemýšlivost velkým příslibem našeho pěveckého umění do budoucna. Spolehlivý byl i výkon Michala Macourka u klavíru. Sečteno a podtrženo – celý večer lze považovat za zdařilou prezentaci české současné komorní tvorby a je jen dobře, že výborné interpretační výkony v těchto skladbách podané, zůstanou zaznamenány „pro futuro“ na snímku Českého rozhlasu.
10. listopadu Sál Galerie HAMU – Sdružení pro soudobou hudbu Přítomnost Praha Jaroslav Smolka
K
oncert se konal v menším sále, ale sešlo se na něm publikum. Ne snad příliš početné, ale živě reagující a vytvářející atmosféru. V tomto slova smyslu to byl spíš spolkový večer, než náhodně sestavená součást skladatelské přehlídky. Tradici toho, co znamenala Přítomnost v českém hudebním životě za časů Aloise Háby a jeho žáků, však připomínal málo. Převažovala hudba tradicionalistická a bohužel také málo invenční. V obou těchto ohledech sympaticky zapůsobila Esotherica pro flétnu a kytaru nejstarší tvůrčí osobnosti večera Slávy Vorlové, dnes bohužel jen sporadicky hrané (a už tak neznámé, že v programovém letáku Přítomnost popletla i letopočet jejího narození: nenarodila se 1884, jak tam stojí, ale 1894). Je to živých a invenčně bohatých pět vět, plných nápadů, osobitě a zajímavě navazujících na tendence Nové hudby 60. let (autor programu se také nenamáhal, aby si nalezl informaci, že je to skladatelčin op. 87 z roku 1971). Dílo znamenitě zahrály flétnistka Jana Neubauerová a kytaristka Soňa Rumlarová-Vimrová. Výběr z klavírního cyklu Jana Vičara Přeludya vnesl do programu podobně jako přede dvěma dny skladba Evžena Zámečníka humornou notu. Na srovnání těchto dvou skladeb jsem si uvědomil, jak různých valérů humoru je hudba mocná. Jan Vičar jej pojímá intelektuálně, v těsném navázání na hry se slovy (kterou je i celkový titul) až po překvapivé paradoxy. Z nich nejvtipnější je Kňuba z hor, o níž skladatel praví, že nebyla nic moc, avšak na druhé straně to nebyla žádná nekňuba. Tu představuje jako milenku dr. Kabyla, jakési hanácké obdoby Járy da Cimrmana, jehož příběhy si Vičar snová i v širším měřítku a jimiž byly inspirovány i jeho další skladby. Mimochodem: Kňuba z hor je zmíněna s ostatními nehranými čísly jen v programu, na koncertě Přítomnosti nezazněla. Slyšeli jsme ji však v témže sále následujícího večera, kde zazněl jiný výběr z téhož cyklu v cembalové verzi. Oba ty výběry oživily programy koncertů, ale přece jen potvrdily dávnou moudrost, že vtipy by měly být krátké, jinak ztrácejí na účinnosti. Ve Vičarových klavírních kusech to platí tím spíš, že z nich divákovi častěji utkví banalizace obvyklých konvenčních klávesových postupů (škály, pasáže), než originální invence nebo vyhraněná slohová tvář; nemohl jsem se zbavit dojmu humoru trochu profesorského. Nicméně je dílo veselým oživením koncertních programů a posluchače zaujalo. To rozhodně není málo. Klavírní výběr z cyklu znamenitě zahrála Jaroslava Pěchočová. Humorné, groteskní stránky má vedle tragiky a reflexívní lyriky také pět písní Milana Jíry Lancknecht a rak na slova Hanse Sachse v překladu Ivana Wernische. Při zhudebnění historického námětu zůstal skladatel
K O N C E R T Y
převážně na půdě romanticky tradičního slohu; jako své vzory v programovém letáku uvádí Musorgského Blechu a Seminaristu. Odtud si dokázal vzít i důležité poučení, že takové písně musí být spádné a koncisní a že velmi záleží na jejich pevném stavebném sklenutí. Pro mne to bylo jedno z nejlepších děl tohoto autora, které jsem slyšel. O znamenité působení se zasloužila i interpretace barytonisty Petra Matuszka a klavíristy Michala Macourka. Jindřich Feld tu uvedl Malou sonatinu pro housle a klavír. Psal ji pro svou vnučku Lucii Kaňkovou, která ji také provedla se svým vrstevníkem, klavíristou Miroslavem Zacharem. Zkušený skladatel dal ovšem drobnosti (ne zase tak krátké – možná by stačil titul Sonatina, Malá sonatina je přece jen pleonasmus) přiměřené proporce i míru instrumentálně technické náročnosti. Jako představitel druhé generace slavné české smyčcařské dynastie, již reprezentuje jeho vnučka už jako generace čtvrtá, tak posloužil novým instruktivně poslechovým cyklem dědičnému oboru, od něhož už v mládí desertoval ke skladbě. Ostravského Milana Báchorka Melodramatické imprese na haiku básníka Jaromíra Brebence pro dva recitátory, flétnu, harfu, vibrafon a bicí nástroje je efektní skladba. Spojení barvitého komorního souboru s recitací působí vyrovnaně, impresionizující slohové ladění s jemně orientálním přídechem dává celku výrazovou jednotu. Skladba má nicméně své nevýhody. První je úsilí o tónomalebnost, jež často narušuje celkovou stavebnou linii koncentrací na detaily textu. Druhou jsou pokusy o hudebně formovací, zejména motivickou práci s recitovaným textem. Právě pro japonskou originální básnickou formu haiku je příznačná stručně semknutá, koncisní forma. Její narušování a roztahování opakováním klíčových slov apod. působí jako cizorodý, narušující moment. Variace pro klavír jsou jedním z posledních děl nedávno zesnulého Ivo Jiráska. Je to hudba dobře napsaná pro klavír, ale trochu málo nosná v invenci a sklenutí formy. Z dopisu uveřejněného v programovém letáku plyne, že ji skladatel věnoval klavíristovi z vděčnosti za interpretaci jiné skladby – podobně jako kdysi Iša Krejčí Čtyři přídavkové kusy slavným nočním telefonátem Václavu Snítilovi „Pane Snítil, Vy jste mě vznítil…“. Nechci předvídat, ale obávám se, že Petr Jiříkovský nebude moci Jiráskovu novinku hrát veřejně tak často, jako Václav Snítil kusy Iši Krejčího.
12. 11. Sál Martinů HAMU – Společnost českých skladatelů Praha Eduard Douša
K
vrcholům letošních Dnů soudobé hudby pravděpodobně patřil i koncert Společnosti skladatelů Praha konaný 12. 11. v Sále Martinů Lichtenštejnského paláce v Praze. V bohaté dramaturgii koncertu dominoval varhanní zvuk.
9 Hr0501.indd 9
28.12.2004 10:30:13
F E S T I V A L Y ,
K O N C E R T Y
V úvodu nejprve zazněla Tři preludia pro varhany Karla Reinera, významné skladatelské osobnosti, spolupracovníka E. F. Buriana i A. Háby (letos jsme si připomněli 25 let od jeho úmrtí) a Suita pro hoboj a varhany ostravského skladatele, pedagoga a hudebního organizátora tamního života (mj. iniciátora založení konzervatoře v Ostravě) Rudolfa Kubína. (Od jeho narození uplynulo v minulém roce 95 let). Reinerova Tři preludia v podání jako vždy výborného varhaníka Jaroslava Tůmy i Kubínova Suita v nastudování hobojistky Alžběty Jamborové a varhaníka Jakuba Janšty dokázaly, že „stará garda“ to uměla. Invenční nápaditost a vtip, smysl pro nástrojovou stylizaci, to jsou společné znaky obou prezentovaných děl. Z Ostravy pochází i současný komponista Jan Bernátek, který se představil skladbou Chorální fantasie pro trubku a varhany. Šlo opět o plnokrevnou, invenční hudbu, dobře využívající oblíbené a efektní kombinace trubkového a varhanního zvuku. Skladbu znamenitě přednesli opět mladí interpreti (tentokrát jich na DSH nebylo málo a to je dobře!) – Vít Gregorovič (trubka) a Jakub Janšta (varhany). Otomar Kvěch je svojí původní hudební erudicí varhaník a tak jeho Variační sonáta pro varhany na témata 1. symfonie Antonína Dvořáka je zajímavá právě značnou imaginací a citem pro varhanní zvukové i technické možnosti. Skladbu s velkým pochopením interpretoval jeden z našich současných nejvýznamnějších varhaníků Aleš Bárta. Jinou atmosféru vnesl do průběhu koncertu vstup sborového zpěvu – nejprve ženská složka Kühnova smíšeného sboru řízená Janem Rozehnalem přednesla náročnou a zajímavou skladbu Václava Kučery Dva ženské sbory a epitaf na básně R. M. Rilkeho, kde se autor od výbojů Nové hudby přiklání v duchu postmoderny k nové tonalitě a zpěvnosti. Drobným drahokamem v dramaturgii tohoto koncertu byla invenčně průzračná a melodicky působivá skladba Fortuna pro ženský nebo dětský sbor Otmara Máchy. (Trochu ovšem pochybuji o autorově názoru zveřejněném v programu, že „…skladba neklade přílišné nároky ani na méně vyspělé soubory…“). Sborový blok uzavřela Ponaučení (několik varování a rad spoluobčanům na přelomu tisíciletí) pro ženský sbor, flétnu, hoboj a klarinet Vojtěcha Mojžíše. Zajímavě sestavené moralistní texty antických myslitelů by možná unesly větší hudební plochu a invenční kontrastnost. Sboru bylo místy hůře rozumět a někdy také zanikly jinak dobře hrané nástrojové party (flétna Jiří Maršálek, hoboj Zdeněk Rys a klarinet Petr Doněk), což mohla být daň bohužel nepříliš naplněnému Sálu Martinů. Koncert uzavřely Proměny pro varhany a dechové kvinteto Ilji Hurníka ve spolehlivé interpretaci varhaníka Aleše Bárty a dechového kvinteta Academia (Jiří Maršálek – flétna, Zdeněk Rys – hoboj, Petr Doněk – klarinet, František Pok jr. – lesní roh a Josef Janda – fagot). Jde o devět výrazově kontrastních attacca navazujících miniatur typicky „hurníkovské“ dikce
s poměrně cudným varhanním partem a barevně traktovanými dechy.
15. listopadu Sál Konzervatoře a ladičské školy J. Deyla – Společnost českých skladatelů Praha – Koncert k životním jubileím Jaroslav Smolka
P
ůvodně jsem se domníval, že půjdu na koncert, kde se oslavují osmdesátiny klarinetisty a skladatele Jiřího Kratochvíla. Šlo však o stejně starého Jaromíra Kratochvíla. Divil jsem se velice: o soudobou českou hudbu se zajímám hodně přes 50 let a toto jméno mi dosud zůstalo utajeno. I nahlédl jsem do Československého hudebního slovníku z roku 1963 a do knihy Čeští skladatelé současnosti z roku 1985, ale ani tam se nikde nevyskytuje. Se zájmem jsem tedy vyslechl jeho polovečerní program. Živě se tam hrálo jeho Saxofonové kvarteto a Sexteto pro housle, violoncello, hoboj, klarinet, fagot a klavír, ze zvukového záznamu Smuteční hudba pro smyčcový orchestr. Snímek hrál špatně a živí interpreti lépe, ale poznalo se, oč jde. Byla to hudba mimo nějaký vyhraněný styl a epochovou příslušnost. O těch jsem se nedozvěděl ani při dalším dvojím opakování informací, jež o skladbách byly v programu: v úvodním slově Miroslava Kubičky
a potom z úst skladatele samého. Ten kromě opakování toho, co už bylo vytištěno v programu a řečeno moderátorem, přidal jen apel na posluchače, aby si dobře pamatovali, co uslyší a srovnali si to s tím, co si snad přečtou v kritikách. Tušil, co bychom asi mohli napsat. Nechci rozhořčit vetchého osmdesátiletého oslavence, a tak se hodnocení jeho hudby vzdávám: nezaujala mne. Druhý jubilant večera, Štěpán Lucký, měl pozoruhodný nápad. Nechal tu zahrát skladby z mládí, z let 1946 a 1947, vytvořené po návratu z koncentračního tábora, kdy se jako student Jaroslava Řídkého úspěšně zařadil mezi naděje českého skladatelského mládí. Zaujala mne zejména dvouvětá Sonata brevis pro housle a klavír s monolitní první větou a vypjatou smrští v druhé. Zajímavý byl i Koncert pro klavír a orchestr, který vyzněl spíš jako vypjatá symfonická skladba s klavírem bez oddechu a spočinutí; ani taková náležitost koncertu, jako je sólová kadence, tam není. Svěží, ale přece jen trochu naivní v invenci a stavbě některých vět je I. dechový kvintet. Obě komorní díla zazněla v zaujatých interpretacích, i když houslista Eduard Bayer měl citelná intonační manka; jeho klavírista Michal Macourek a Juventus Quintett byli znamenití. Nesrovnalosti při snímku Klavírního koncertu, který se s lepším zvukem podařilo pustit až napodruhé, znovu připomněl, jak nedostatečná a citelně náhražková je reprodukovaná hudba na koncertním pódiu.
NADACE ČESKÝ HUDEBNÍ FOND
vypisuje grantové řízení k získání příspěvku NČHF z prostředků Nadačního investičního fondu s uzávěrkami 1. 3. 2005 a 30. 9. 2005 k podpoře: • ucelených projektů přispívajících k propagaci a šíření české soudobé hudby • projektů, které jsou výrazným přínosem pro českou hudební kulturu • projektů systematické hudebně nakladatelské činnosti a muzikologického bádání • projektů umožňujících účast vynikajících studentů - občanů ČR na kvalitních zahraničních hudebně vzdělávacích programech. Žadateli o příspěvek Nadace Český hudební fond z prostředků Nadačního investičního fondu mohou být výhradně tyto právnické osoby: a) občanská sdružení, obecně prospěšné společnosti, účelová zařízení církví; b) nadace a nadační fondy za podmínky, že nejméně 80% příspěvku bude použito na nadační příspěvky třetí osobě a nejvíce 20% na správu nadace nebo na zvýšení nadačního jmění; c) veřejnoprávní instituce; d) příspěvkové a rozpočtové organizace za předpokladu, že samy vloží nejméně 50% finančních prostředků do předmětného projektu. Tento typ příspěvku nemůže být poskytnut právnickým osobám, které jsou samy správci prostředků z Nadačního investičního fondu Do grantového řízení NIF jsou přijímány výhradně čitelně vyplněné formuláře „Žádost o příspěvek NČHF z prostředků Nadačního investičního fondu”, doplněné o příslušné přílohy (viz soupis obligatorních příloh, který je součástí formuláře NIF). V termínech 31. 3. a 30. 9. jsou mimo to do běžného výběrového řízení o příspěvek NČHF přijímány žádosti o podporu ostatních projektů, které neodpovídají zadání vypsaných grantových okruhů Ardesa: Nadace Český hudební fond, Besední 3, 118 00 Praha 1, tel.: 257 323 860, www.nchf.cz
10 Hr0501.indd 10
28.12.2004 10:30:14
F E S T I V A L Y ,
P R A H A ,
V Y S O K Á
Š K O L A
K O N C E R T Y
E K O N O M I C K Á
Z Nekonvenčního žižkovského podzimu Foto archív
Julius Hůlek
J
iž tradiční podzimní hudební festival v Praze na Žižkově letos, snad víc než kdy jindy, přímo hýřil pestrobarevnou dramaturgií, nevšedně tolerantní k hudbě takzvaně vážné i nevážné. Takže vedle výběru z české hudby chrámové k letošnímu 800. výročí prokopského svatořečení, varhanního koncertu v Památníku na Vítkově nebo sonátového violoncellového večera jsme mohli vychutnat populár se zpěvákem Josefem Zímou, premiéru žižkovsko-lázeňské peri-feérie, jazzovou operu Dobře placená procházka Jiřího Šlitra nebo Rychlou jízdu na leasing Jany Koubkové a „EU Bandu“. Zvláštní místo tu zaujal koncert“Gipsy v gala“, na němž se podílely romská kapela Gipsy Hery Band a Filharmonie Hradec Králové mj. s romskou poezií v podání Tomáše Töpfera. Mluvené slovo a jeho umělecký přednes letos vůbec patřily k výrazným počinům, počítaje v to koncert „Neruda nejen malostranský“ s klavírním triem ESTER a hercem Miroslavem Kováříkem, slyšet jsme mohli i letošního jubilanta Radovana Lukavského (85) aj. Pamatováno bylo i na výslovné kuriozity, jako svátek sv. Huberta nebo 160. výročí vynálezu saxofonu. Celek vhodně doplnila poznávací vycházka po Olšanských hřbitovech s výkladem muzikologa a skladatele prof. dr. Jaroslava Smolky. Závěrečný koncert se konal v předvečer státního svátku připadajícího na 17. listopad a památce událostí s tímto datem spojených byl také věnován. Nová aula Vysoké školy ekonomické hostila Filharmonii Bohuslava Martinů ze Zlína s dirigentem Hynkem Farkačem. Na programu v souladu s letošním projektem Česká hudba 2004 a hlavně s rokem Antonína Dvořáka byly proto výhradně kompozice z odkazu tohoto klasika a génia české hudby Slavnostní večer nanejvýš vhodně otevřela Dvořákova Předehra ke hře F. F. Šamberka J. K. Tyl, op. 62 a, svižné a dobře „čitelné“ dílo
P R A H A ,
O B E C N Í
Hlavní organizátor a duše Nekonvenčního žižkovského podzimu, violoncellista Jiří Hošek s Filharmonií Bohuslava Martinů Zlín, kterou při závěrečném koncertu řídil Hynek Farkač. s citacemi slavné Škroupovy písně a pozdější české hymny. Místo obligátního koncertantního díla před přestávkou tentokrát stěží mohlo patřit jiné kompozici než jedné z vrcholných skladeb Antonína Dvořáka, jaké u nás i ve světě patří Koncertu pro violoncello a orchestr h moll, op. 104. Sólový part přednesl protagonista festivalu Jiří Hošek s vervou sobě vlastní, temperamentně, avšak tam, kde bylo třeba, s patřičnou ukázněností a hlavně pokorou před majestátem vrcholného umění. Navíc se mu dařilo s obdivuhodnou lehkostí přenést přes mnohá technická úskalí, včetně nároků intonačních, a přitom dostát ideálu osobitého výrazu. Orchestru dobře vyšla – v rámci daných možností – snaha být tvárným partnerem souhry se sólistou, která šla citelně nad povinnost příležitostného „doprovodu“. Své mladé a slibně se rozvíjející umění zlínští filharmonikové náležitě předved-
li po přestávce v Dvořákově Symfonii č. 6 D dur, op. 60. Pestrost a intonační určitost orchestrálních barev se oproti předchozímu průběhu náležitě vyhranila (a vylepšila), zejména v sekci dechů a tu ještě dřev. Jednotlivé věty získaly na spádnosti a poutavosti přesvědčivým vnitřním „tahem“, a to nejen očividně svědomitou přípravou, ale zároveň dirigentovým podílem a přispěním přímo na místě. Osmý ročník Nekonvenčního žižkovského podzimu Jiřího Hoška je tedy za námi. Již poosmé rádi oceňujeme dramaturgickou vynalézavost a kvalitu této nevšední události trvající vždy jeden měsíc. Tentokrát se během této doby uskutečnilo 19 koncertů na 19 různých místech, kdy každý koncert či vystoupení byly něčím jedinečné. Díky vzácné invenci a nadšení se tu nádherně pojily estetická hodnota s geniem loci a jedinečným poznáním.
D Ů M
Ivan Klánský a Jiří Kout – oba dokonalí mistři svého oboru Hana Jarolímková
O
zcela výjimečný zážitek se vedle hostující americké mezzosopranistky Jennifer Larmore zasloužili během listopadu rovněž klavírista Ivan Klánský, kterého na našich pódiích vídáme, bohužel, pomalu méně než
návštěvníci slavné Carnegie Hall, a dirigent Jiří Kout, jehož dokonalou profesionalitu jsme si už při jednotlivých koncertech zvykli vnímat jako téměř úplnou samozřejmost. Tentokrát k takovému vysoce profesionálnímu výkonu dovedl Symfonický orchestr hl. města Prahy FOK, s nímž vedle doprovodného partu k Beethovenově Kon-
certu pro klavír a orchestr č. 3 c moll op. 37 nastudoval rozsáhlou a interpretačně velmi náročnou Brucknerovu Symfonii č. 9 d moll, WAB 109. Poněkud nesmělá a v souhře ne zcela přesná hra Pražských symfoniků v úvodních taktech Třetího Beethovenova koncertu totiž po několika minutách upadla v zapomnění a vystřídal ji zcela sou-
11 Hr0501.indd 11
28.12.2004 10:30:20
K O N C E R T Y
středěný výkon, inspirovaný nejen samotným dirigentem, ale rovněž vynikajícím a zcela suverénním výkonem Ivana Klánského. Tento sólista patří již řadu let do kategorie, v níž se už neobdivujeme atributům jako je technika, paměť či propracovaná dynamika, ale ve které přichází ke slovu umění zcela spontánního vtažení posluchačů do hudby samotné, díky čemuž mohou vychutnávat pouze její ryzí krásy bez ohledu na úskalí, kterými sólista musí při svém tlumočení skladatelova poselství publiku projít. Barevná úhozová škála, smysl pro sebemenší detaily v dynamice, frázování či akcentaci, noblesa a jemnost i radost z momentálního prožitku hudby, kterou právě interpretuje: to vše Klánského výkon provázelo na každém kroku a posluchačům tak otevřelo brány nejen k intenzivnímu prožitku ale i k naprostému souznění s tímto Beethovenovým dílem. Brucknerova Devátá symfonie, jíž byla věnována druhá polovina koncertu, patří interpretačně i posluchačsky k nejnáročnějším dílům, která byla kdy napsána. Přesto, že na ní skladatel pracoval doslova a do písmene až do posledního dechu, nepodařilo se mu ji dokončit, a i když se k zamýšlené čtvrté větě zachovalo ve skicách téměř vše, umělecky věrohodně ji vlastně nelze rekonstruovat. Šestnáct klíčových taktů totiž chy
P R A H A ,
bí… Symfonie tak po rozsáhlé, filozoficky zatěžkané větě první (Feierlich, Misterioso) a neklidném, expresivně vyhroceném Scherzu (Bewegt, lebhaft) končí Adagiem (Langsam, feierlich), asi nejkrásnější hudbou, jakou kdy Bruckner napsal a kterou pojal jako rozloučení se životem. Orientovat se v tak komplikované partituře, kde jsou jednotlivá témata povětšině nahrazena tematickými skupinami jako později u Brucknerova pozorného žáka Gustava Mahlera, vyžaduje nejen její dokonalé prostudování, ale rovněž schopnost ztotožnit se s její základní ideou a tuto ideu pak rozkrýt publiku. Jiří Kout tuto schopnost bezpochyby má a tak jsme se stali svědky opravdu velkolepé, umělecky pravdivé kreace, v níž vše mělo svůj logický význam a opodstatnění. Dirigent vedl Pražské symfoniky úskalími Jiří Kout Brucknerova díla s neochvějnou jistotou i pokorou zároveň, neopomíjel detaily, ale přitom pozvolna budoval mohutnou gradaci, jejíž tah dodal celkovému hujícím výrazu. Opravdu výjimečný koncert, kteKoutovu pojetí na umělecké přesvědčivosti i str- rý zůstane ozdobou letošní sezony…
Foto Pavel Horník
F E S T I V A L Y ,
R U D O L F I N U M
Rozhlasoví symfonikové „rozhlasovým“ autorům Petar Zapletal
D
ruhý z prémiových koncertů (23. 11., Dvořákova síň) věnovala dramaturgie Symfonického orchestru Českého rozhlasu dílům autorů, kteří byli nebo dosud jsou profesně spojeni s rozhlasovou praxí. V historii Československého, resp. Českého rozhlasu působili mnozí významní skladatelé: připomenu alespoň osobnosti tak výrazné, jakými byli třeba Karel Boleslav Jirák, Otakar Jeremiáš nebo z novější doby Karel Šrom. Na koncertě ve Dvořákově síni zazněla díla pěti autorů. Dlouholetý dramaturg SOČR Jiří Kalach napsal svou Předehru na barokní téma v roce 1993. Skladba už byla hrána nejen v Praze, ale i za hranicemi (Frankfurt n. M., Norimberk, Göteborg). Jestliže její letošní obnovené uvedení nezaujalo tolik, jako před lety premiéra, přičtěme to spíš samotnému provedení: dirigent Jan Kučera jako by po úvodní širokodeché fanfáře nedovedl překlenout jakési zvukové „díry“; originální autorova práce s tématem Marka Antonia Cestiho pak ztrácela logické vazby. Přitom – jak se bezpečně prokázalo v dalším průběhu večera – o Kučerově talentu nemůže být pochyb: další čtyři skladby zvládl se suverénní jistotou, orchestr citlivě rea-
goval na jeho elegantní gesto. Platí to jak o obou „doprovodných“ kolech, tak o provedení skladeb orchestrálních. V pěti písních na texty čínské poezie Otomara Kvěcha Crescendo dominoval ve výborné formě zpívající barytonista Roman Janál. Kvěchova skladba mu nabídla možnost využít široké palety pěveckých výrazových prostředků od sugestivně působivého smutku k dramaticky vypjatým polohám. Kvěchovy intimní vokální miniatury jsou spojeny s tragickými osobními prožitky a přesvědčují o upřímném citu; navíc je cyklus velmi dobře zvládnut v ryze kompozičním ohledu. Není tu hluchých míst, posluchač je napořád vtažen do emocionálního obsahu textů a hudby a stává se tak spoluúčastníkem skladatelových představ. Skladba Lukáše Matouška Kořeny (Radices temporis) je staršího data; vznikla v roce 1981, autor ji však před pěti lety přepracoval. Jeho slohová orientace je dobře známa: v Kořenech využívá Matoušek kompoziční techniky renesanční barokní etapy vývoje hudebního umění – včetně citátů z děl Claudia Monteverdiho a Gesualda di Venosy. Přehlednost formy, průhlednost harmonické faktury i solidní polyfonní práce nejsou možná pro příznivé vyznění celku díla tolik významné, jako
skutečnost, že v něm Matoušek velmi jednoznačně dosahuje působivé „barokní“ atmosféry a že skladba vyznívá jako spontánní proud inspirované hudby beze stopy umělé konstrukce. Libor Dřevikovský zamířil jinam: ve výkladu svého Koncertu-divertimenta č. 2 pro klavír a orchestr připouští, že v jeho tvorbě jde o pokus o syntézu nejrůznějších vlivů, a otevřeně sympatizuje s eklekticismem: Proč ne? Jeho skladba tuto premisu potvrzuje: slyšíme z ní jak klasicistní, tak romantické postupy, jež Dřevikovský stylizuje do méně jednoznačné podoby tu mírně zahuštěnou harmonií, tu moderněji cítěnou instrumentací. Celek je formálně koncizní – a pro posluchače nepochybně představuje docela cennou hodnotu především snadnou srozumitelností hudebního textu. K jednoznačnému úspěchu u publika přispěl ovšem velkým podílem výkon pianisty Daniela Wiesnera, který odvedl sólový part s bohatou náplní dynamické energie i s pochopením pro sui generis „revivalistickou“ tvůrčí orientaci skladatelovu. Večer sympaticky uzavřela stručná koncertní předehra Lukáše Hurníka Dívka a stroj. Do sedmiminutové partitury se Hurníkovi podařilo v krátkých „programových“ epizodách vřadit množství výrazových odstínů – od břeskného úvodu přes líbeznou lyrickou partii
12 Hr0501.indd 12
28.12.2004 10:30:21
F E S T I V A L Y , příběhu se skladatel dovedl ubránit svodům deskriptivnosti. Koncert, naplněný výhradně skladbami soudobých autorů, pochopitelně nepřilákal do Rudolfina tolik publika jako jindy při běžných abonentních koncertech. Dvořákova síň však zdaleka ne-
dřev až k výmluvné ilustraci stroze chladného mechanismu… Celek epizodických úryvků přitom překvapivě dobře „drží pohromadě“ a posluchače zaujme logikou hudebního vývoje i pestrostí užitých prostředků. Kritika pak uspokojí zjištění, že při vší „dějovosti“
P R A H A ,
K O N C E R T Y
byla poloprázdná, což pokládám za nepochybně dobré znamení: zdá se, že SOČRu se daří vychovat obecenstvo i k neformálnímu zájmu o současnou tvorbu. Navíc to bylo – jak prokázalo spontánním přijetím hraných děl – publikum mimořádně přístupné novým zážitkům.
R U D O L F I N U M
Foto archív
Pražská komorní filharmonie a podněty, které přináší Michel Swierczewski
Michel Swierczewski
lým „kolegou“ pana ředitele Ilji Šmída, jeho zcela rovnocenným partnerem v dobře okořeněném průvodním slovu. A pak tu byl pro letošek úplně nový nápad obohatit pražské hudební dění o neformální koncerty sestavené ze současné hudby. Ve Švandově divadle se našlo vhodné prostředí, ani velké, ani malé, kde je v pohodě možné udržet kontakt mezi pódiem a blízkým hledištěm a kde není třeba mít večerní šaty. Je to myšleno vážně, ale ne konzervativně. Po říjnové poctě Bennymu Goodmanovi, což byla příležitost zahrát klarinetové kompozice od Bartóka a Beria a pak Stravinského Příběh vojáka, přišel na řadu (8. 11.) program nazvaný Messiaen a poté. Koncerty provází hobojista orchestru Vladislav Borovka – bez hoboje, tichým neagresivním a neprofesionálním stylem, který je na hraně mezi únosností a rozpačitostí, což mu dodává s občasným milým pokusem o humor opravdovou neopakovatelnost. Mohl by říci i o fous více informací, ale obava, aby se
náhodou nepřesáhla jemná hranice naučnosti, je také pochopitelná. Kolegové filharmoníčci hrají při těchto dýcháncích, o které je zájem, komorní hudbu – někdy méně suverénně, je jim takto hodně vidět pod pokličku a nejsou si všichni v prostředí a v žánru a ve stylu zcela jisti. Ale i to je znak, který činí tyto netradiční koncerty jedinečnými. Při „messiaenovském“ večeru byl Let pro sólovou flétnu od Georga Benjamina a skladba „Je to tajemná zahrada, má sestra, má snoubenka…“ pro sólovou violu od Tristana Muraila příjemnou informací, zato Messiaenův Kvartet „Na konec času“ potom skutečným zážitkem. Umocněna decentně nasvíceným setmělým pódiem, zapůsobila soustředěně a vědoucně, zrale zahraná hudba s až nečekanou silou. Michelu Swierczewskému, hlavnímu hostujícímu dirigentovi PKF a iniciátorovi jejího nového koncertního cyklu nazvaného Krása dneška, jsem se proto rozhodl položit tři otázky: Foto Zdeněk Chrapek
Petr Veber
P
ražská komorní filharmonie je v roce 10. výročí založení na roztrhání, úspěšná a oblíbená. Gratulační jubilejní koncert (22. 11.) byl dokladem výborné formy a entusiasmu tohoto tělesa (Rossini, Suk, Beethoven), přehlídkou sólistů, s nimiž orchestr rád a často spolupracoval a spolupracuje (Suk, Ženatý, Peterková, Bárta, Urbanová, Boušková, Šporcl, Simon, Janál), připomínkou dvou výborných mladých dirigentů (Hanus, Müller) i holdem zakladateli a šéfdirigentu Jiřímu Bělohlávkovi. K Pražské komorní filharmonii, dosud mladé vzhledem, věkem i duchem, si lze přiřadit mnohé přívlastky – slova jako korektní dokonalost, brilance, vyváženost, citlivost, noblesa… Její hra je vše, jen ne rutina. Velký zájem je o sobotní koncerty pro rodiče a děti, letos už konané ve dvou cyklech: dopoledne světoví skladatelé, odpoledne repríza loňské řady českých tvůrců „v krátkých kalhotách“. Je to zábavná hodinka, malým se líbí a potěší se i dospělý: přístupnou hudbou, bezprostředností reakcí i neodolatelným Janem Řezníčkem, ma-
Ludmila Peterková se na slavnostním koncertě Pražské komorní filharmonie představila vynikající interpretací Milhaudovy skladby Scaramouche.
13 Hr0501.indd 13
28.12.2004 10:30:23
F E S T I V A L Y ,
K O N C E R T Y
Co vás vedlo k experimentu s novým prostředím, moderní hudbou a netradiční prezentací víc – služba hráčům, aby si rozšířili obzory, nebo vědomí, že je Praha v poznávání soudobého dění trochu pozadu? S technikou skutečně současné hudby členové PKF mnoho zkušeností zatím nemají, takže jsem se rozhodl s něčím začít, pro začátek s komorními skladbami a s rozpoznáváním stylů a škol. Od Darmstadtu k pozdnímu Boulezovi, od Bartóka k Beriovi… V další sezoně bych chtěl postoupit dál, i k většímu obsazení. Pokud má být PKF jedním z nejlepších orchestrů, pokud se má srovnávat s tělesy typu Gustav Mahler Chamber Orchestra a podobně, pak tento repertoár musí znát. Spíše než se poměřovat s Českou filharmonií ve Dvořákových partiturách. – Ale samozřejmě, že důvodem je i publikum. Chtěl bych v Praze založit pravidelnou sezonu současné hudby. Předpokládám, že budou do Švandova divadla chodit z větší části
P R A H A ,
jiní lidé než ti, kteří chodí do Rudolfina. Později bychom je ale mohli dotáhnout i tam… Zároveň jste hovořil u PKF o plánech se starší hudbou. Nevylučuje se to? Ne. Chtěl bych zavést některé staré nástroje pro historickou hudbu, ale zároveň pomalu i elektronické, které orchestru v moderním repertoáru rozšiřují zvuk. Mám v plánu kontakty s Výzkumným centrem pro soudobou hudbu v Marseille, mohli by tam jet někteří mladí čeští skladatelé, něco napsat… Rád bych, kdyby se orchestru otevřela Paříž, Donaueschingen, Darmstadt, Štrasburk… Rád bych pozval Petera Eötvöse a jiné podobné dirigenty, ovšem na druhé straně také Harnoncourta a Gardinera… V této sezoně přijedou Pražské komorní filharmonii na semináři ukázat některé věci hráči na dobové smyčcové nástroje – jak se hrají klasické symfonie, jak continuo… Příští rok plánuji v souvislosti
s uvedením Messiaena semináře pro bicí, přijet by měl Ensemble Intercontemporaine a výborná skupina z Marseille, a také seminář flétnový, zejména na mikrotonální hraní. Jaké máte ještě další představy a plány? Na kolik let zatím? Zatím do roku 2006, ale pak asi dále, tohle vše není práce jen na dva roky. Praha je teď moje jediné stálé místo, jinak jen hostuji. Rád bych uvedl místo Cyklu národů v život cyklus Discoveries, tedy Objevy, kde by se hrály opravdu zapomenuté věci, Kurt Weill, francouzské opery, Mozartovi současníci a podobně… Rád bych uváděl originální sestavy koncertních programů z doby premiér některých děl, oratorní série… Vyvíjím úsilí o bezprostřednější reakce. Moderní hudba by mohla být třeba tak třetina aktivit… Ale záleží na úspěchu.
R U D O L F I N U M
Sukův komorní orchestr a Mladota Ensemble Julius Hůlek
S
polečný listopadový gala-koncert dvou komorních souborů (13. 11.), Sukova komorního orchestru, jenž letos slaví své třicáté jubileum, a sextetu Mladota Ensemble, jenž z „podhoubí“ SKO předloni vzešel, byl vhodně situován do Sukovy síně Rudolfina. A to i vzhledem k tomu, s jakou vervou Sukovci ke splnění svého úkolu nastoupili, když už se málem zdálo, že vybraný prostor kapacitě jejich zvuku a nadšení nebude stačit. Úvodem zvolili čtyřvětou Partitu d moll českého autora mezi barokem a klasicismem Františka Antonína Ignáce Tůmy. Zahráli ji čistě, s nadhledem a již zmíněným entusiasmem. Už tady bychom mohli vyjmenovat další interpretační kvality, které rozvedli a umocnili v ostatních číslech programu. Vyznění Partity ozdobilo jímavé violové sólo ve druhé větě (Arietta), Tůma totiž v sérii svých Partit svěřil sólo vždy jinému nástroji. Shodou okolností sólová viola v dalším průběhu večera zazněla ještě několikrát, pokaždé ovšem v bezchybném a zainteresovaném podání Karla Untermüllera.
P R A H A ,
Následující Koncert G dur pro klavír a smyčce Franze Josepha Haydna (Hob. XVIII:4), psaný v konvenčních hranicích žánru, nicméně se zřetelně patrnou vynalézavostí, právem upoutal provedením sólového partu (Štěpán Kos). Rozhodující však bylo, že kompoziční vynalézavost byla bohatě naplněna interpretací a to vše se mohlo odehrát na spolehlivě zajištěném pozadí kolektivní spolupráce. Dílčím vyvrcholením programu před přestávkou byla světová premiéra Sextetu pro dvoje housle, violu, violoncello, kontrabas a klavír současného českého autora Zdeňka Lukáše (1928), jíž se na výbornou zhostil Mladota Ensemble (Martin Kos, Dana Klimánková-Truplová, Karel Untermüller, Tomáš Strašil, Tomáš Vybíral, Štěpán Kos). Lukáš napsal svůj dvouvětý Sextet letos v srpnu přímo pro jmenovaný soubor, s perfektní instrumentační znalostí daného obsazení, zejména při formulaci a rozvíjení výrazově vřelé melodické stránky s příklonem (i harmonicky) k tradičnímu výrazivu, přičemž celek řešil nikterak prudkým kontrastem, nýbrž plynulou kontinuitou obou vět. Druhou polovinu uvedl Sextet fis moll, op. 8 pro stej-
L I C H T E N Š T E J N S K Ý
né obsazení anglického romantika Williama Sterndalea Bennetta, mladšího současníka a přítele Mendelssohna-Bartholdyho a Schumannova. Skladbu složil autor ve svých dvaceti letech (1846), vliv současníků je na ní zřetelně znát, eklektická však rozhodně není. Každá věta je budována jakoby „bez odpočinku“, zvláštní, intenzivní gradací, což přesvědčivě vyznělo právě díky kvalitám interpretace. Závěrečný Sextet A dur, op. 48 Antonína Dvořáka zazněl opět v orchestrální podobě. Sukovci v něm rozehráli celou paletu svého interpretačního umění, prožívali (vůbec ne jen navenek) a výrazně individualizovali každou větu. Předvedli umění (což platí o celém večeru) nenápadných, jako by „odnikud“ se vynořivších, o to však působivějších a zcela jednoznačných nástupů, krásně utvářených, plynulých frází a právě tak pozorně sledovaných jejich závěrů (ritardanda a agogika vůbec). Smysluplným hudebním sdělením doslova nabitý tříhodinový koncert představil souhru znamenitě vybavených instrumentalistů, kteří dovedou dát dohromady ideální komorní celek.
PA L Á C
Třídení gradovalo autorským večerem Miloš Pokora
U
ž jednou jsem v Hudebních rozhledech konstatoval, že se iniciátoři obou pražských skladatelských přehlídek ocitají s každou novou sezonou v nejistotě, nakolik
se jim své skromné projekty podaří zeralizovat a že loni dokonce nechybělo mnoho, aby se jedna z těchto akcí, a to právě ta experimentálněji zaměřená, nekonala vůbec. Naštěstí přišly první prosincové dny letošního roku a celé ono pověstné „Třídení“, se svou zdravě provokativní orien-
tací na nekonformní sféru tvoření s reagencí na podněty vzešlé z Nové hudby, tu bylo znovu. Sice v o něco skromnější podobě (dvě premiéry – jako naschvál právě Kopelentova a Piňosova – odpadly), ale opět s nabídkou, z níž bylo co vybírat.
14 Hr0501.indd 14
28.12.2004 10:30:24
Sám jsem mohl být přítomen pouze závěrečnému koncertu přehlídky (3. 12., Sál Martinů), koncipovanému jako autorský komorní večer amerického skladatele Davida McMullina. O jak zajímavou osobnost jde, svědčí fakt, že tento dnes teprve třiatřicetiletý doktorand newyorské univerzity, poctěný uznáním v podobě ASCAP Morton Award pro mladé skladatele a cenou Aarona Coplanda, už dnes zastává tak klíčové poslání, jaké představuje funkce prezidenta americké sekce Mezinárodní společnosti pro soudobou hudbu. Co se vlastního repertoárového výběru týče, překvapila u mladého amerického autora naprosto nečekaná českost inspiračních zdrojů (že by důsledek širokého vzdělanostního rozhledu?). Ty dokonce v programu převažovaly – druhá skladba byla autorovým obrazem Vltavy, třetí byla komponována pod dojmem novely Milana Kundery a českých interpretů Ludmily Sovadinové, Kamila Doležala a Martina Hyblera, dedikace páté měla spojitost s patronkou české země Svatou Ludmilou a šestá byla inspirována románem Ivana Klímy. Zato o nějakém převažujícím způsobu kompozičního vyjadřování coby společném jmenovateli všech předvedených kreací zde nešlo. Na úvod prezentovaná lyrická Modlitba za Ming Ming pro klavír v podání Hanuše Bartoně, kterou autor věnoval své čínské manželce, rozvíjela a zhušťovala subtilní jednohlasý model na způsob romanticky okouzlené minimalistické poetiky a určitě v ní bylo více náhodných (quasi improvizačních akordů) než v přísně sevřeném, neoklasicistní východisko respektujícím dvojhlase (flétna, klarinet) skladby s názvem Vltava v interpretaci členů souboru MOENS. Při komponování komorního pásma s názvem Smích a zapomnění (Ludmila Sovadinová, Kamil Doležal, Martin Hybler) vzrušoval autora osud lid
P R A H A ,
D I VA D L O
K O N C E R T Y Foto Zdeněk Chrapek
F E S T I V A L Y ,
Patricia Goodson hrála na druhém koncertě festivalu Třídení (2. 12.) Preludia a fugy pro klavír op. 53 Vladimíra Bokese. ských vzpomínek, pokřivených – podobně jako celá lidská paměť – plynutím času, a fenomén smíchu, jakožto výraz radosti, posměchu i opovržení. Tím, že zde interpretům (housle, klarinet, marimba) poskytl umně vycizelovanou strukturu jako podklad jemného improvizačního dotvoření, představil jednu z dalších tváří Nové hudby, hudbu nádherně uvolněnou a přitom odvíjenou v niterně sugestivním tahu. I samotní interpeti jako by do ní vložili proteplený tep lidského srdce. To následující Magnificat (opět v interpretaci členů MOENS), představující aranžmá sborové skladby, působilo trochu jako náhražka originálu – chorální intonace by určitě lépe slušely sboru. Závěr večera patřil kompoziční kreaci pro
komorní ansámbl (MOENS) s názvem Láska & smetí (podle románu již zmíněného Ivana Klímy) usilující hudebně postihnout spisovatelovo prolínání okamžitých vjemů s reminiscemi a vůbec jeho neustálé „skákání“ v čase. Výsledkem byla nádherně svobodná, témbrově těkavá (to mi trochu připomnělo našeho Romana Z. Nováka) i jemně jazzově okouzlená (kontrabas) heterofonie, odvíjená ve stále nově strukturovaných oddílech. Co však bylo vůbec ještě porozuhodnější – i takto složitě strukturované pásmo působilo přesvědčivě jako celek. Shrnuto – šlo o hodnotný večer, na kterém by přece jenom alespoň zvídaví adepti kompozice neměli chybět. Téměř prázdný sál působil opravdu trapně.
A R C H A
Maraton soudobé hudby a E. F. Burian Vladimír Říha
T
rochu podivné rozdělení měl letošní 11. ročník Maratonu soudobé hudby, jak ho uvedlo Divadlo Archa spolu se Společností pro soudobou hudbu. Z bývalých víkendů se zúžil jen na jediný večer (byť prodloužený) v sobotu 20. 11. a přitom den předtím uvedla Archa koncert Agonu s výborným programem patřícím zcela na festival a sice se skladbami našeho Ivana Achera a dvou Američanů, Langa a Zappy. Publikum si naštěstí oba koncerty spojilo, takže bylo na obou možno vidět stejné tváře. Páteční Agon byl i dobře navštíven – uslyšet ně-
kolik premiér najednou se nestává každý den a zejména premiéra Acherova Pentagonu (hrán byl ještě jeho Tanec sv. Víta) a obou Američanů byla událostí. V Music for Gracious Living Davida Langa exceloval Epoque kvartet a herec Karel Dobrý excentrickým projevem zcela vycházejícím z ducha skladby. Agon (vedený Petrem Kofroněm) pak uvedl další napjatě očekávánou premiéru, Revidovanou hudbu pro nízkorozpočtový orchestr Franka Zappy, která spojením témat alternativního rocku a Nové hudby představuje autorovo zcela typické dílo. Kapela se pak ještě odvázala dvojím zahráním (podruhé formou přídavku) další Zappovy skladby Peaches and Regalia.
Samotný Maraton se další den stal poctou dílu E. F. Buriana (letos jsme vzpomněli 100 let od narození tohoto příslušníka meziválečné avantgardy). Archa již v průběhu roku vzpomněla Buriana dvěma programy – pásmem s diskusí odborníků a pamětníků (jehož vzrušený průběh a následná téměř inzultace moderátora Martina Putny vstoupí určitě do dějin české muzikologie a teatrologie!) a koncertem z jeho méně známých skladeb. Nyní pro Maraton (vedle uváděné hry – pásma EFB – Kladivo na divadlo) přidala další kladný bod – opět za účasti Agonu a dále Českého noneta, smyčcového M. Nostic kvarteta a zpěváka Jiřího Hájka. Zazněly dva kvartety (č. 9 a v premiéře č. 7), z nichž právě poslední uspěl spojením moderního jazyka avant-
15 Hr0501.indd 15
28.12.2004 10:30:25
F E S T I V A L Y ,
K O N C E R T Y
gardy a fokloru. Největšího ohlasu se ale dočkalo provedení obou písňových cyklů na verše Vítězslava Nezvala – Dětských písní (Hájek s Českým nonetem) a Coctailů (Hájek s Agonem). Oba cykly plné hravosti, humoru, vtipných textů, radosti z experimentování a přístupnosti širokému publiku představovaly přesně to, co současné experimetální hudbě často chybí.
P R A H A ,
Během Maratonu ještě vystoupili maďarští bicisté (Amadinda Percussion Group), jejichž dva bloky se setkaly s rozporuplným přijetím – první, s americkými autory (Cage aj.) s kladným, druhý, kontroverzní se podobal spíše happeningu (Maďaři si přivezli rozsáhlou zásobárnu všech možných i nemožných nástrojů, kde nechyběla ani hra na polena či klepání koberců!). Závěr večera patřil
L I C H T E N Š T E J N S K Ý
německým Zeitkratzer a rakouské dvojici Mia Zabelka a Zahra Mani s elektronickou hudbou. Záporem festivalu i předcházejícího koncertu byla naprostá neexistence podrobnějších programů. Publikum dostalo jen malé listy s uvedením názvů skladeb a často chyběla i jména účinkujících, o informacích o samotných skladbách ani nemluvě!
PA L Á C
Dvakrát Studio N Miloš Haase
L
ogo Studia N hudební fakulty AMU (úryvek z grafické partitury Rollanda Kayna) na plakátech i pozvánkách zvalo na dva mimořádně zajímavé koncerty. Doc. Ivana Loudová, vedoucí Studia N, již osmou sezonu obohacuje koncertní život osobitou dramaturgií a co je nejdůležitější, vybrané skladby nastudovává s mladými interprety, většinou studenty a absolventy AMU. Tento rok je ve znamení prezentace české hudby se zahraniční. Jako první se uskutečnil 4. 11. v Galerii HAMU Večer české a americké soudobé hudby. Českou část zahájila Improvizace pro sólovou flétnu Miloslava Kabeláče – intimní, soustředěná hudba, skvěle interpretovaná Magdou Čáslavovou, posluchačkou 5. ročníku ze třídy prof. Jiřího Válka. Canto amoroso Ivany Loudové se zvolna stalo repertoárovým kusem violoncellistů. Velmi náročná koncertantní skladba dává prostor pro uplatnění nástrojové techniky, výrazu, ale zvláště kantilény. Vším a na vysoké úrovni disponuje Petr Nouzovský, posluchač 1. ročníku HAMU ve třídě doc. Jiřího Hoška. Skladbu zahrál s velkým nasazením, více jako drama, než jako kantilénu. Závěr české části patřil Zbyňku Vostřákovi (1920–1985) a jeho konceptuální Knize principů op. 50 (1973). Jejím uvedením Studio N připomnělo novátorské metody a osobitost dnes neprávem opomíjeného tvůrce, jemuž věnovalo (20. 10.) i skladatelský portrét, připravený Miroslavem Pudlákem, autorem Vostřákovy monografie Idea a tvar v hudbě. Zbyněk Vostřák si v šedesátých letech vytvořil vlastní hudební poetiku, jejíž možnosti ověřoval na různém hudebním materiálu. Šest skladeb Knihy principů pro blíže neurčený komorní instrumentální soubor (Smaragdová deska, Mandala, Odraz – Obraz, Vnitřní tvář, Terč ticha a Všechno v jednom) je zapsáno verbálním způsobem, ale součástí partitury je i Dopis místo úvodu, kde autor vysvětluje smysl svého kompozičního záměru a současně vymezuje způsob jejich interpretace. V nastudování souboru 108 Hz pod vedením Vlastislava Matouška (Anna
Fliegerová, Václav Bratrych, Martin Cikánek, Jaromír Havlík, Ondřej Melecký a Vlastislav Matoušek) vyzněla Vostřákova verbální partitura objevně a neobyčejně přesvědčivě. Americkou část po přestávce otevřel opět violoncellista Petr Nouzovský českou premiérou skladby pro sólové violoncello Focus a beam, emptied of thinking, outward…/Zaměř svoje světlo… Roger Reynolds (1934) ji komponoval pro violoncellistu Ardittiho kvarteta Rohana de Sarama. Autora, který je více znám jako tvůrce multimediálních projektů, inspirovala stejnojmenná báseň Jamese Merilla, která pozvolna ovládla jeho hudební představu. Jeho výsostně komorní, velice náročné dílo je intimní reflexí současného světa. Světovou premiérou bylo duo pro housle a bicí nástroje Papeles, jehož autorem je Misha Nikolaichuk, posluchač 2. ročníku skladby ze třídy doc. Ivany Loudové. Soustředěná třívětá skladba inspirovaná obrazy poněkud výstřední mexické umělkyně Teresy Margolles je zdařilou a zvukově neotřele pojatou skladbou, souznějící s hlubokou filosofickou reflexí tří fází smrti člověka. Strohý výběr bicích nástrojů (jen tři různě velké zavěšené činely a různé techniky rozeznívání), užití trojích houslí (normální, rozladěné a beze strun), světelná režie jednotlivých zastavení (vět), to vše dalo premiéře působivý kolorit. Díky zaujaté interpretaci (Anna Veverková – housle a Martin Hybner – bicí) sklidil autor zasloužený dlouhotrvající potlesk. O vrchol večera se zasloužil Roman Pallas provedením monumentálního, více než půlhodinového klavírního cyklu, který jeho autor George Crumb nazval Makrokosmos II. Skládá se ze dvanácti skladeb řazených do tří skupin podle znamení zvěrokruhu. Dílo, které do virtuózní klavírní techniky přirozeně a hudebně logicky integruje neobvyklé způsoby hry i zpěv v duchu americké avantgardní hudby, přímo překypuje množstvím barev a nápadů, které však jsou kompozičně mistrovsky ztvárněny do jednotného a bezprostředně působivého celku. Je to před-
nost, kterou má Crumbova hudba, nejen klavírní. Cyklus tvoří nesymetrický dynamický oblouk s vrcholem v osmé skladbě (Nostradamovo proroctví) s citátem Dies irae. Celek sugestivně uzavře dvanáctá skladba, hypnotické Agnus Dei. Každá část má vlastní zvukovou charakteristiku, náladu i přesně odhadnutou časovou proporci. Roman Pallas zahrál Makrokosmos II s velkým vnitřním zaujetím a technicky perfektně. V jeho interpretaci jakoby všechny přednosti Crumbovy hudby ožily. V komorním prostoru Galerie HAMU nemusela být použita zesilovací technika, kterou autor ve velkém sále předpokládá a zážitek byl neméně působivý i díky pečlivě vybranému místu, kde byl klavír umístěn. O necelý týden později, 10. 11., se v Sále Martinů konal Koncert slovenských a českých premiér. S nápadem na jeho uspořádání přijela Ivana Loudová již loni z Bratislavy, kde se zúčastnila festivalu Mélos – Ethos. Oslovila několik skladatelů, aby napsali skladbu pro mladé interprety HAMU a přijeli do Prahy na premiéru a setkání. Jozef Sixta (1940) novou skladbu pro nemoc nedokončil, ale nabídl svůj Kvartet pro flétny, který patří k jeho nejlepším. Zvukově krásná, ale až záludně obtížná čtyřvětá skladba byla oříškem pro čtyři mladé flétnistky (Magda Čáslavová, Helena Mochová, Dana Šafránková, Martina Zemková) zejména proto, že na poslední chvíli došlo k výměně třetí flétny, avšak díky soustředění a zaujetí vyzněl Sixtův Kvartet velmi přesvědčivě. Velkým a příjemným překvapením pro mnohé posluchače byly virtuózní i vážné Tri skice pre violoncello mladé slovenské skladatelky Lucie Papanetzové (doktorandské studium na VŠMU u prof. Vladimíra Bokese). Jemná ale i dramatická hudba ve třech větách představila autorku jako osobitou, cílevědomou a znalou, zejména co se týká výrazových a technických mož-
16 Hr0501.indd 16
28.12.2004 10:30:26
F E S T I V A L Y , ností violoncella. Velkou zásluhu na přesvědčivém vyznění jejích představ měla báječná interpretace Andreje Gála, čerstvého absolventa VŠMU ve třídě prof. Jozefa Podhoranského, který disponuje vskutku virtuózní technikou a mimořádnou hudebností. Jeho saltanda, něžná i tvrdá bartókovská pizzicata, jakož i krásná kantiléna byly příkladné. Závěr slovenské části patřil premiéře Pražského tria op. 77 pro flétnu, hoboj a klarinet od Vladimíra Bokese. Skladba, kterou autor věnoval iniciátorce koncertu, přesvědčila o jeho zkušenostech, umném zacházení s nástroji a vzácném smyslu pro charakteristickou zkratku i vtip. Mimohudební inspirace, dané názvy jednotlivých vět Ragtime, Trávnice, Polka z Litomyšle, byly příjemným osvěžením. K úspěchu skladby přispěl i výkon interpretů (Magda Čáslavová – flétna, Jan Souček – hoboj, Petr Vaněk – klarinet), které zaujala. České premiéry zahájilo trio pro flétnu, violu a kytaru Sblížení III Milana Slavického, v němž autor velmi citlivě a barevně zajímavě na jednovětém tektonickém oblouku předvedl svou bezpečnou skladatelskou ruku a zajistil interpretům (Magda Čáslavová – flétna, Lucie Kavánková – viola, Lukáš Sommer – kytara) úspěch. Zcela jiného ražení byly Hlasy pouště Ivany Loudové. Dvě sestavy bicích postavené od přestávky na obou stranách pódia se rozezněly pod rukama skvělých mladých perkusionistů
P R A H A ,
(Tomáš Koubek – 1. ročník a Tomáš Mohr – 2. ročník na HAMU nejmladší katedry, katedry bicích nástrojů vedené odb. as. Tomášem Ondrůškem). Skladba, která je“vzpomínkou na dva dny a noc prožité v ománské poušti, svěřené pečlivě vybraným bicím nástrojům” v jejich suverénním a hudebně přesvědčivém podání publikum přímo nadchla. Oba Tomášové mají před sebou velkou budoucnost, jen ať vydrží jejich elán a úžasná technika! Vlastislav Matoušek ve skladbě Canon Canorus pro různé hudební nástroje neurčil obsazení, ani závazný počet hlasů. Kánonicky vedené hlasy jsou symbolem zdánlivě cyklické, ve skutečnosti nikdy se neopakující přirozenosti naší existence. Značně konceptuální kompozice“v magickém tvaru spirály” měla při premiéře zaznít jako trio (Magda Čáslavová – flétna, Jaromír Havlík – fagot, Tereza Radová – tuba), avšak na poslední chvíli se autor přidal s šakuhači, a závěr večera patřil témbrově nevšednímu kvartetu. Co říci na závěr: přestože se během obou těchto večerů v Praze konala řada jiných zajímavých koncertů, mělo Studio N již své tradiční věrné posluchače a řada nových byla skutečně nadšena, včetně přítomných zástupců americké ambasády. Radostná zpráva: mladí interpreti chtějí hrát soudobou hudbu, pokud je zaujme a osloví.
A T R I U M
Temlovy Epigramy a Trio Eufonico Ludmila Vrkočová
V
úterý 9. 11. se konal v Žižkovském Atriu koncert souboru Trio Eufonico ve složení Kateřina Chudobová – flétna, Růžena Sršňová – housle a Simona Kalendová – klavír. Soubor soustavně uvádí soudobou hudbu, včetně premiér. Za deset let své existence uvedl třináct novinek. Také listopadový koncert byl sestaven z děl soudobých skladatelů – zazněly Poetické věty III Jiřího Matyse, duo pro flétnu a housle Apollón a Marsyas Otmara Máchy, Fantasie Růženy Sršňové pro sólové housle, Karlovarské obrázky pro flétnu a klavír Jiřího Temla, věnované autorem dr. Zdeňku Pachovskému, dramaturgovi Karlovarského symfonického orchestru, Sonáta pro flétnu, housle a klavír Bohuslava Martinů a také dvě premiéry: Epigramy Jiřího Temla a 142. žalm pro sólovou flétnu Jiřího Sychy, absolventa Církevní konzervatoře v Kroměříži. Je to třívětá meditace, invenčně bohatá a interpretačně náročná. Temlovy Epigramy jsou přímo inspirované existencí Tria Eufonica, jehož koncerty od počátku
autor sleduje. Své Epigramy také souboru věnoval. Je to pět vtipných skladbiček – Dramatico, Epico, Con umore. Misterioso a Rustico. Zatímco první, druhá a čtvrtá část vybízí k přemýšlení, prostřední a závěrečná část jsou vtipné hříčky, veselé a odlehčené. První dvě části jsou nejstručnější a nejpřímočařejší, nejlépe poznáváme dosavadní osobitý rukopis autora. Kompozičně jsou využity celotónové stupnice, chromatické postupy a zvětšené kvintakordy. Prostřední část Con umore překvapivě nechává zaznívat stylizovaný valčík, místy směřující až k polytonalitě. Čtvrtá věta zaujala zvláštní hudební strukturou, jakousi“drobnokresbou” malých tónových shluků, skupinek, volně zaznívajících na pozadí dlouhých prodlev a legát. V převládajícím pomalém tempu jsou uplatněny i prvky aleatoriky. Rychlá pátá část přinesla živelnou rustikálnost symbolizovanou rytmem lidového tance. Platí tu jediný princip – princip rytmický, variace nezastavitelného pohybu, nadšení a opojení z rytmu života. Právě v posledních dvou větách se skladatel představil zcela nově, s novými nápady a vtipem. Trio Eufonico interpretovalo Epigramy s chutí a smyslem pro vtip.
K O N C E R T Y
Česká filharmonie – po intenzivním zájezdovém podzimu již v prosinci hýčkala své domácí publikum v Rudolfinu. Děje se tak i v prvním měsíci roku 2005. Lednové tipy České filharmonie: 13. a 14.ledna 2005 čtvrtek a pátek Dvořákova síň 19:30 hod. Cyklus A, B I. KREJČÍ : 14 variací na píseň Dobrú noc, nénie za zesnulou choť A. DVOŘÁK: Biblické písně op. 99, J. BRAHMS: Symfonie č. 4 e moll op. 98 Česká filharmonie baryton – Ivan Kusnjer dirigent – Zdeněk Mácal 20. a 21. ledna 2005 čtvrtek a pátek Dvořákova síň 19:30 hod. Cyklus E, F E. SCHULHOFF: Symfonie č. 2 WV 101 E. SCHULHOFF: Menschheit, symfonie pro alt a orchestr WV 48 R. SCHUMANN: Symfonie č. 4 d moll op. 120 Česká filharmonie alt – Monica Groop dirigent – Gerd Albrecht 27. a 28. ledna 2005 čtvrtek a pátek Dvořákova síň 19:30 hod. Cyklus C, D L. VAN BEETHOVEN : Symfonie č. 2 D dur op. 36 M. SLAVICKÝ : Requiem (premiéra) Česká filharmonie, Pražský filharmonický sbor mezzosoprán – Jana Sýkorová baryton – Ivan Kusnjer dirigent – Jiří Bělohlávek Zatímco Česká filharmonie se na svoji 110. sezonu teprve chystá, jubilejní sezona o rok staršího Českého spolku pro komorní hudbu je v plném proudu. Ten v lednu nabízí mj. koncert laureáta Mezinárodní hudební soutěže Pražské jaro 2004, obor klavír. 26. ledna 2005 středa Sukova síň 17:30 hod. Cyklus HP 4 L. VAN BEETHOVEN : Sonáta E dur op. 109 R. SCHUMANN: Symfonické etudy op. 13 F. CHOPIN: Mazurky op. 69 F. CHOPIN: Scherzo b moll op. 31 L. JANÁČEK: Sonáta 1. X. 1905 S. PROKOFJEV: Sonáta č. 3 a moll klavír – Ivo Kahánek Česká filharmonie přeje všem hudebním nadšencům i profesionálům vše dobré v roce 2005 a těší se na další setkávání doma v Rudolfinu i na cestách.
17 Hr0501.indd 17
28.12.2004 10:30:28
F E S T I V A L Y ,
P R A H A ,
K O N C E R T Y
L I C H T E N Š T E J N S K Ý
PA L Á C
Svár teorie s praxí? Miloš Hons
T
radice propojení hudební teorie se skladatelskou praxí tvoří v historii české hudby důležitou linii. Připomeňme dílo Antonína Rejchy, Leoše Janáčka, Otakara Zicha, Aloise Háby či Karla Janečka. Janeček byl v historii Katedry teorie a dějin hudby Hudební fakulty AMU v Praze zakladatelskou osobností. Koncertem z vlastní tvorby, konaným 11. listopadu v Sále Martinů, uctili současní pedagogové této katedry jeho kulaté jubileum. Jako název celé akce byl vybrán titul knihy Emila Hradeckého o Paulu Hindemithovi, symbolicky provokující ke konfrontaci teoretické a skladatelské „produkce“ členů této jediné domácí, hudebněteoretické katedry. Jako interpreti vystoupili studenti HAMU a v závěrečné skladbě Vlastislava Matouška i pedagogové KTDH. Na úvod zazněl výběr z raného „opusu“ Karla Janečka, klavírního cyklu Drobnosti a zkratky (1926), vznikajícího ještě v době jeho studií u Vítězslava Nováka. Pro tyto žánrové miniatury zvolila klavíristka Andrea Vlachová jemný zvuk a výraz oproštěný od velkých emocí. Tradici neoklasicismu reprezentovala především Sonatina pro sólový klarinet (1981) Vladimíra Tichého. V třívětém klasickém schématu uplatnila klarinetistka Kateřina Váchová jak krásný a nosný tón, tak efektní virtuozitu. Spo
P R A H A ,
jení tradičních inspirací s moderní akordikou charakterizuje cyklus Duetti per violini (2003) Jaroslava Smolky. Smetanovsko-martinůovské intonace středních částí rámují souzvukové drsnosti krajního preludia a postludia. Skladatel si zde vyzkoušel technické a zvukové nuance dvojice houslí, které v podání Antonína Burdy a Jana Mikeše ovládly výrazové spektrum od lyričnosti a taneční hravosti k expresivitě. Lukáš Matoušek se v Sólu pro klarinet (2003) zaměřil především na využití sónických možností nástroje. Fantazijně rozvíjená kompozice poskytla klarinetistce Anně Ptákové prostor k pohrávání si s témbrovými odstíny a s drobnými melodicko-rytmickými fragmenty. Rondi per pianoforte (1972) Jaroslava Rybáře navrátily posluchače do světa kompozičních technik Nové hudby. V interpretaci Jana Rybáře vynikla logická stavba racionálně a fantazijně strukturovaných úseků. Královskému nástroji byly věnovány dvě skladby. Obě spojuje inspirace, směřující ke slavné minulosti české hudby. Variační sonáta pro varhany sólo Otomara Kvěcha je založena na motivickém materiálu z Dvořákovy I. symfonie Zlonické zvony. Varhaník Aleš Bárta dokázal mozaikovité proměny hudebních bloků vystavět do kompaktních celků. Motivickým základem skladby Monument pro varhany sólo (1984) Ivany Loudové je motiv, vycházející z kryptogramu iniciál jmen
Bedřicha Smetany, Antonína Dvořáka, Zdeňka Fibicha a Leoše Janáčka. V podání Kateřiny Málkové patřila tato jednovětá skladba k nejpůsobivějším, dramaticky uchvacujícím číslům koncertu. K jiné stylové oblasti patřila skladba Jana Vičara (hlavního organizátora akce) s názvem Quattro visioni per cembalo (2003). Cembalové transkripce vokálních a orchestrálních kusů nezapřou autora se smyslem pro hudební vtip, autora bezpečně ovládajícího „terén nonartificiální“ hudby s potřebnou dávkou pozitivní hravosti. Vlastislav Matoušek uplatnil ve skladbě Labyrinthus (2000) prvky konceptuální kompozice a aleatoriky. Interpretační dramaturgie celého výstupu spočívá na individuálním příchodu jednotlivých hudebníků, jejich putování sedmi pozicemi a postupném „úniku“ z jevištního labyrintu. Dynamický oblouk celého výstupu tvoří spojení vokálního projevu a deklamace textu s témbry dechových, strunných a bicích nástrojů. Večer pokračoval v klubu HAMU zanícenými diskusemi s „číší vína“, které daly celé akci náležitou společenskou úroveň. V souvislosti s koncertem připravila Katedra teorie a dějin hudby sborník textů, přinášejících reflexe různých jevů současné hudební kultury a ve vydání je i záznam koncertu na CD. Doufejme, že tento úspěšný Koncert č. 1 založí novou, atraktivní tradici v pražském hudebním životě.
Ž O F Í N
Český melodram světu Jiří Petrdlík
N
adpis tohoto článku byl názvem projektu České hudby 2004. V jeho rámci se letos konal 7. ročník Mezinárodního festivalu koncertního melodramu. Autorkou celého projektu je Věra Šustíková, která s Lubomírem Poživilem vytvořila dramaturgii a režii všech festivalových pořadů. První z nich se konal 10. října v Pálffyho paláci pod názvem Z české klasiky a představil málokdy uváděná díla od Bedřicha Smetany po Vítězslavu Kaprálovou. O týden později následoval večer pojmenovaný Souvislosti. Na něm zazněly např. melodramy J. A. Bendy, E. F. Buriana a současné skladatelské generace. V neděli 24. října byl monotematický večer věnovaný J. B. Foersterovi. Poslední říjnový den se v Galerii HAMU konal koncert
vítězů 3. ročníku Mezinárodní soutěže Zdeňka Fibicha v interpretaci melodramu. Bendova Ariadna na Naxu a dva melodramy Sylvie Bodorové zazněly ve Studiu 1 Českého rozhlasu v podání mladých umělců – komorního orchestru Quattro a dirigenta Marka Štilce. Druhá a třetí listopadová neděle proběhla ve znamení nové tvorby. Kromě známých autorů (Martinů, Hanuš, Klusák, J. F. Fischer aj.) zařadila dramaturgie i díla nejmladších skladatelů. Festival vyvrcholil závěrečným koncertem v příhodném Fibichově sálu na Žofíně. Večer s podtitulem Otakar Ostrčil, žák Zdeňka Fibicha nabídl reprezentativní koncertní melodramy obou skladatelů. Pod citlivým vedením Tomáše Koutníka doprovodila Filharmonie Hradec Králové nejprve Martu Hrachovinovou v raném Ostrčilově melodramu Balada česká na slova Jana Nerudy. Zřetelný přednes in-
terpretka obohatila i o sympatický citový prožitek, který vhodně korespondoval s náladou Nerudova textu. Podobně úspěšně si vedla i ve Fibichově opusu Štědrý den. Nejrozsáhlejší skladby se jako sólistka zhostila Hana Maciuchová. Přednesla text Karla Legera k Ostrčilově Baladě o mrtvém ševci a mladé tanečnici. Také její výkon byl zdařilý. Do druhé části večera byla symbolicky zařazena zakladatelská díla českého koncertního melodramu z tvůrčího odkazu Zdeňka Fibicha. Přednesu Erbenova Vodníka a Vrchlického Hakona se ujal Martin Stropnický. Všem sólistům byl Tomáš Koutník s orchestrem skutečným partnerem, který na sebe nestrhl veškerou pozornost, ale citlivě doprovázel. Jako jsou melodramy ojedinělým žánrem, je unikátním i tento festival. O to více je třeba ocenit úsilí organizátorů a popřát jim další úspěšné ročníky.
18 Hr0501.indd 18
28.12.2004 10:30:30
F E S T I V A L Y ,
P R A H A ,
S A L O N
Z D E N K Y
K O N C E R T Y
P O D H A J S K É
Concertino Praga 2004 Míla Smetáčková
P
ozvánce na tiskovou konferenci s vyhlášením vítězů Mezinárodní rozhlasové soutěže pro mladé hudebníky Concertino Praga nelze odolat, ačkoliv – nebo snad právě proto? – že se Concertino koná už 39 let. Ale světe div se: kuřátko ve znaku Concertina Praga nestárne. Vždy nové mimořádné mladičké talenty se noří z anonymity soutěžních nahrávek a vždy znovu se s nimi za čas setkáváme na prestižních pódiích u nás i v zahraničí. Ani letos tomu nebylo jinak. Jak už jistě většina čtenářů ví, předcházejí této mezinárodní soutěži národní kola, z nichž se rekrutují adepti pro kolo mezinárodní. U nás se toto národní kolo konalo ve dnech 19.–21. října, porota vyslechla 50 nahrávek 17 flétnistů, 9 hobojistů, 11 klarinetistů, 2 hornistů a 11 trumpetistů. Z nich postoupili do mezinárodní soutěže nositelé prvních cen a byla to flétnistka Lucie Karlová z Konzervatoře Č. Budějovice, hobojistka Markéta Halamová z Konzervatoře Teplice a klarinetistka Renata Raková z gymnázia Jana Nerudy v Praze. V oboru lesní roh nebyla první cena udělena a v obo
P R A H A ,
ru trubka získal první cenu Radovan Lukáš ze ZUŠ Lovosice. A tak se tito vítězové utkali mezi 26. a 29. listopadem se soutěžícími z dalších 15 zemí a bylo jich celkem 41. V mezinárodní porotě zasedli za ČR Jiří Hlaváč jako předseda a porotci Liběna Séquardtová a Vladimír Rejlek, Michael Gasciarino z Francie (vítěz Concertina z roku 1980!), Helena
Hiilivirta z Finska, Sven Ake Landström ze Švédska a Lovro Sodja ze Slovinska. Soudili přísně, ale podle slov předsedy velmi jednotně a bez rozporů. První cenu za hru na flétnu neudělili, druhá byla přiřčena teprve čtrnáctileté Slovence Martině Kuštárové. První cenu ze 6 hobojistů získal Alexandr Jegorov z Ruska, druhou naše Markéta Halamová. V oboru klarinet se z 11 mladých virtuozů vyšvihl na první místo Rus Vasilij Belov, který se nejvyšším počtem udělených bodů stal
absolutním vítězem celé soutěže. Na druhé místo se dostal jeho rodák Michael Mering. První místo v oboru trubka získala v silné konkurenci 11 nahrávek dívka z německého Výmaru Rita Thiem, která se na tento obtížný nástroj začala učit teprve před sedmi lety. Druhou cenu obdržel Gatis Gorkuša z Lotyšska. Lesní roh byl tentokrát zastoupen jen třemi soutěžícími, ale jedinou a první cenu získala opět dívka, Anna Magdalena Euen z Německa. Teď už těm všem mladým nadějným hudebníkům zbývá jen „maličkost“: se ctí obhájit svá první a druhá místa živými výkony před náročným publikem s doprovodem SOČRu dne 18. 6. 2005 a na dalších koncertech v rámci Jihočeského festivalu CP v červnu 2005. Tato setkání bývají velmi radostná a plná očekávání a nepamatuji, že by některý laureát svým „živým“ výkonem zklamal. Naopak se stává, že zahraje ještě lépe než na svém soutěžním snímku a že nás tak všechny ujistí o schopnostech podstoupit a zdolat nelehkou cestu ke skutečné umělecké kariéře. Držme jim k tomu palce. 39. ročník Concertina Praga skončil. Ať žije ten příští, jubilejní!
lu předvést výkon co nejlepší, ať by již dotyčný pocházel z líhně profesionální či amatérské. Bylo rovněž zajímavé sledovat, jak Stivín reagoval na vše, co se kolem nás dělo. Sečteno a podtrženo: Nikdy se neodcházelo z Rudolfina, aniž by posluchač nebyl nucen se alespoň na chvíli zamyslet – nad sebou, nad svým nejbližším okolím nebo (zvládl-li i to) třebas nad celým světem. Proč tak dlouhý úvod? Protože poslední „Cecilie“ 21. 11. zdaleka nebyla spektáklem ve stylu barokního pasticcia. Podívanou Stivín již dávno přenechal jiným. Položil důraz na komorní charakter, ke spolupráci pozval na jedné straně partnery nejstálejší, na straně druhé pak extrémně nejmladší. V „Cecilii“ vždy probíhá napětí mezi tradicí a inovací. Tradičním zůstává rozdělení večera na dvě části, z nichž první je věnována hudbě barokní, druhá je volnou feérií, v níž se žánry prolínají stejně přirozeně jako scény na otáčivém hledišti. Tradiční je i zastoupení mistrů baroka v první půli – Johann Sebastian Bach, Antonio Vivaldi, Georg Phillip Telemann. Mění se pouze jejich pořadí podle odsazení a charakteru skladeb. Tentokrát to byla Telemannova Sonáta e moll pro dvě sólové flétny, kterou Stivín se svou dcerou Marké-
tou koncert zahájil. Čtyřvětá skladba komponovaná v přísném kánonu vyžaduje naprostou jednotu hráčského stylu. Dlužno dodat, že ve zvuku příčných fléten bylo tohoto požadavku dosaženo měrou vrchovatou, takže si posluchači mohli tuto čtyřvětou kompozici vychutnat s pravým požitkem. Hrají-li se barokní mistři, nebyl by koncert dostatečně reprezentativní, kdyby v něm chyběla triová sonáta. Pro někoho snad zdánlivá maličkost, pro jiné kamínek do mozaiky, podle níž si posluchač vytváří představu o interpretově vkusu. V Sonátě a moll pro zobcovou flétnu, fagot a basso continuo Antonia Vivaldiho (RV 86) se Stivínovým proti– a zároveň i spoluhráčem stal fagotista Michal Verner, zatímco o průběžný bas se postarali cembalista Robert Hugo a violoncellista Petr Hejný. Všichni tito hráči jsou v oblasti interpretace barokní hudby „poučeni“ natolik, že využívají svých kreací jen tam, kde to autor skutečně zamýšlel, což v praxi neznamená nic než dávat si gentlemansky přednost. V uvedené Vivaldiho sonátě je to právě třetí věta, v níž všichni hráči dávají své umění do služeb kantilény zobcové flétny, v níž je Jiří Stivín skutečným mistrem. Neméně obdivuhodné mistrovství znamená postavit se
R U D O L F I N U M
Pocta sv. Cecilii Marta Ulrychová
K
dyž před dvanácti lety odcitoval Antonín Matzner v bukletu kompaktního disku, jenž zahájil řadu live nahrávek pořadů zvaných „Pocta sv. Cecilii“, tehdejší bezprostřední ohlas z Hudebních rozhledů, uvedl následující: „Ohňostroj fantazie a krásy, oduševnělého hudebního humoru a jiskřivé radosti, zkrátka magický spektákl, jaký Rudolfinum ještě nezažilo“. Tak vnímala tento večer i většina publika. Jsme o dvanáct let starší a spolu s dobou se proměnil i koncert, pořádaný jak na počest patronky hudebníků, tak i v podvečer narozenin jeho hlavního strůjce a interpreta Jiřího Stivína. Bylo mi dopřáno vidět většinu těchto jubilejních koncertů. Mohla jsem tedy být spolu s řadou stálých posluchačů svědkem toho, jakým způsobem v nich Stivín spolupracoval s mnoha interprety. U oněch začínajících se nebál vsadit na jejich slibný kumštýřský potenciál, zatímco těm, kteří si své místo v hudebním životě již dávno vydobyli, dokázal být pozorným hostitelem. Pocta sv. Cecilii byla pro každého tou nejlepší příležitostí si zamuzicírovat, a to v nejčistším slova smyslu, ve smys-
19 Hr0501.indd 19
28.12.2004 10:30:31
F E S T I V A L Y ,
K O N C E R T Y
na pódium Rudolfina sám se svým nástrojem bez jakéhokoliv doprovodu či úvodního slova. I tuto schopnost Jiří Stivín předvedl, a sice interpretací Bachovy Partity a moll pro sólovou flétnu (BWV 1013). Cyklická kompozice čtyř tanců – Allemande, Corrente, Sarabande a Bourrée anglaise dává dostatek prostoru pro práci s tempovými a stylovými kontrasty, jakož i s bohatou škálou afektů, ornamentiky, v neposlední řadě pak i uměním improvizace. Domnívám se, že jen málo sólových flétnistů dosud pracovalo s akustickým prostorem Dvořákovy síně tak podnětně, jak to učinil Stivín právě touto sólovou kreací. Jak jsme již výše naznačili, ve druhé části se dostávají ke slovu další členové věčně proměnlivého muzikantského sdružení Collegium Quodlibet,
K A R L O V Y
VA R Y,
L Á Z N É
jehož počátek sahá do roku 1981. Kromě uvedených jmen se na procházce hudebními žánry podílel doyen českých jazzmanů, kontrabasista Vít Fiala, Stivínův věrný souputník, kytarista Jaroslav Šindler, Zuzana Stivínová, která se, ač známá především z divadelních scén či filmového plátna, doslova zaskvěla v nové roli jazzové zpěvačky nebo sopranistka Hana Blažíková, jež se naopak představila na poli hudby předklasické a kterou lze v této oblasti bezpochyby považovat za velkou naději našeho pěveckého umění. Originalita Stivínových nápadů se projevila i přizváním dalších hostů – dětské lidové muziky Notičky z Řevnic u Prahy, vedené houslistkou Barborou Kolářovou. Skladba jejich repertoáru je výrazně ovlivněna folklorem jihozápadních
Čech, což je evidentní i v nástrojovém obsazení tzv. malé selské muziky. Nejpočetněji byla zastoupena houslová sekce, počínaje malými předškoláky, jimž se evidentně dostává příkladného vedení. Z nich se jistě mnozí v budoucnu ocitnou na křižovatce rozhodování, při níž dojde i na úvahy o profesi hudebníka. Ať již bude volba jakákoliv, jejich zážitek z vystoupení vedle našeho předního interpreta se z mysli jen tak nevymaže. Každá „Cecilie“ nese pečeť originality. Snad to způsobila přítomnost dětí, snad křehčí zvukovost večera, korunovaná vroucím zpěvem Hany Blažíkové, vzývajícím zprvu za doprovodu varhaníka Roberta Huga, posléze pak všech přítomných patrona sv. Václava, ale ta letošní jisto jistě zavanula nadějí.
I I I .
Dvořákova pěvecká soutěž Jitka Slavíková ednou z nejúčinnějších cest k nastartování umělecké kariéry jsou mezinárodní soutěže. Těch pěveckých je ve světě celá řada, v Čechách a na Slovensku patří k nejstarším a nejprestižnějším Mezinárodní pěvecká soutěž Antonína Dvořáka v Karlových Varech. Není ostatně náhodou, že nese jméno velkého českého skladatele, protože Antonín Dvořák byl i významným pedagogem a nejen svým studentům, ale i mladým instrumentalistům často otevíral svými doporučujícími dopisy cestu do světa: Českému kvartetu, Františku Ondříčkovi, Janu Kubelíkovi ad. Jeho pochodeň – obrazně řečeno – převzala právě karlovarská soutěž. Za dobu své existence přispěla k mezinárodní kariéře mnoha pěvců – namátkou jmenujme Gabrielu Beňačkovou, Editu Gruberovou, Magdalenu Hajóssyovou, Romana Janála, Evu Urbanovou, Marinu Vyskvorkinu, Magdalenu Koženou ad. U zrodu soutěže stál před 39 lety Alois Ježek, který svůj neuvěřitelný elán vkládal do všech institucí, které v minulosti vedl, a to včetně naposledy Karlovarského symfonického orchestru. S nemenší energií budoval „svou“ dvořákovskou soutěž a její chod zvládá i dnes se svým minitýmem včetně nesnadného úkolu získávání sponzorů s obdivuhodnými výsledky. Začátkem 90. let se mu podařilo získat do poroty významného slovenského tenoristu Andreje Kucharského, působícího řadu let na světových zahraničních scénách, několik posledních ročníků pak je předsedou poroty jiný mezinárodně proslulý slovenský tenorista, Peter Dvorský. Ostatně, porota bývá obvykle výkladní skříní každé soutěže a garantuje její prestiž a atraktivnost. V 39. roční-
Foto archív
J
Absolutní vítěz soutěže, korejský barytonista Sang Min Lee a ředitel Státní opery Praha, Jaroslav Vocelka ku v ní zasedali kromě Petera Dvorského pěvci s bohatou uměleckou i pedagogickou dráhou: vedoucí pěveckého oddělení pražské konzervatoře Brigita Šulcová, vedoucí katedry zpěvu a operní režie pražské HAMU Magdalena Hajóssyová, profesorka bratislavské VŠMU Magdaléna Blahušiaková, profesorka brněnské konzervatoře a JAMU Blanka Morávková, profesor pražské HAMU René Tuček, bývalý ředitel pardubické konzervatoře Miroslav Stříteský, Andrej Kucharský a dále také ředitel divadla F. X. Šaldy František Dáňa a dramaturgyně Státní opery Praha dr. Jitka Slavíková. Soutěž (5. –12. 11. 2004) tradičně probíhala ve třech kategoriích, Píseň, Junior a Opera. Byla jsem v porotě kategorie Junior a Opera, tak ně-
kolik poznámek k jejich průběhu. Kategorie Junior se zúčastnilo 30 pěvců, 15 z České republiky, 6 ze Slovenské republiky, 4 z Ukrajiny, 2 z Ruska, po jednom z Polska, Německa a Číny. V kategorii Opera soutěžilo 32 pěvců, 11 z ČR, 4 ze SR, 3 z Ruska, 3 z Ukrajiny, 5 z Číny, 3 z Koreje, po jednom z Finska, Polska a Běloruska. Čínští pěvci studují na Hudební akademii v Oděse, korejští na Musikhochschule für Musik v Drážďanech. Soudě z tohoto malého vzorku korejským pěvcům studium na německé škole evidentně svědčí, zatímco čínským pěvcům podle mého názoru ruská škola příliš neprospívá. V obou kategoriích se objevily výrazné talenty, i když pochopitelně soutěže vždycky skrývají řadu úskalí. V několika případech se stalo, že ten, kdo stěží prošel do
20 Hr0501.indd 20
28.12.2004 10:30:32
K O N C E R T Y
2. kola, právě v dalších kolech zazářil a naopak; své sehrává samozřejmě tréma, ale i vhodně zvolený repertoár. U několika pěvců bylo ale evidentní od samého počátku, že na pódium vešla Osobnost. V kategorii Junior jí byl devatenáctiletý basista Adam Plachetka, posluchač pražské konzervatoře, který se nebál zvolit pro 1. kolo vedle povinné barokní skladby árii Marbuela z Dvořákovy opery Čert a Káča. Neobvyklý výběr, protože zpěv Marbuela o „červeném zámku, který je trochu daleko“ nepatří k osvědčeným áriím, v nichž se pěvec může blýsknout; Plachetkovi se to ale zcela podařilo. Stejně jako v dalších kolech od Bonifáce přes Figara až ke skvěle zazpívané Kašparově árii z Weberova Čarostřelce. Kromě výborně vedeného hlasu velkého volumenu a krásné sametové barvy má ovšem ještě to, s čím se umělec musí narodit – charisma. A také inteligenci, díky níž odolává pábení nabídek operních domů. Jsem přesvědčena, že pokud bude Plachetka v nastoupené cestě pokračovat, získá česká operní scéna velkého umělce. Podobné charisma i dokonalý umělecký výkon prokázal v kategorii Opera hned v 1. kole sedmadvacetiletý korejský barytonista Sang Min Lee. I když v Drážďanech studuje teprve deset měsíců, je to už dnes zralý umělec. S obrovským nadhledem a suverenitou zpíval jak Tannhäuserovu píseň o večernici, či Gérardovu árii z Andrey Chéniera, tak – a to je opravdu unikátní – i vokálně a intonačně těžkou a nevděčnou árii Knížete z Dvořákovy opery Šelma sedlák; navíc jeho česká výslovnost byla naprosto vzorná. Právem získal 1. cenu i titul absolutního vítěze a od ředitele Státní opery Praha Mgr. Jaroslava Vocelky cenu tohoto operního domu. (V březnu 2005 vystoupí v SOP v roli Germonta ve Verdiho opeře La traviata). Šestadvacetiletý tenorista Martin Šrejma, posluchač pražské konzervatoře, měl v tomto ohledu smůlu, protože nebýt Sang Min Leea, byl by vítězem on. Takto se musel „spokojit“ s cenou druhou, i když o svém velkém talentu nenechal nikoho na pochybách. Nikterak si soutěž neusnadnil, volil náročný repertoár, od Dicka Johnsona z Děvčete ze zlatého Západu, Cavaradossiho, Dvořákova prince, Donizettiho Edgarda, Verdiho Macduffa až k Pucciniho Kalafovi – a všechny zpíval plným, krásně zbarveným, technicky zvládnutým hlasem a podNositel 2. ceny, český tenorista Martin Šrejma s předsedou poroty Peterem Dvorským manivým výrazem. Nemusí 2. místa litovat – už dnes hostuje ve Státní opeře Praha jako Alfred v La traviatě a nastudoval zde i Edgarda v nové inscenaci Donizettiho Lucie di Lammermoor. Navíc dobrých tenorů je v českém operním světě ravskoslezským divadlem v Ostravě, ale i se Symjako šafránu, a tak si myslím, že Šrejma má svou cestu nejen na naše jeviště, ale i do Evropy jistou. Roz- fonickým orchestrem hl. m. Prahy FOK a Českým hodně nebude mít problém s kvantitou nabídek jako s tím, které přijmout a které odmítnout. rozhlasem Praha. Tyto „praktické“ ceny – nastudoMalá poznámka na závěr. Soutěže by měly být i jakýmisi burzami, které upozorní intendanty oper- vání role, účinkování v oratoriích či kantátách nebo ních domů na slibné talenty. Pan ředitel Alois Ježek pracuje v tomto ohledu usilovně: navázal spolupráci natáčení pro rozhlas – jsou atraktivním a sympatics oběma pražskými operními domy a Operou Mozart, stejně jako s Divadlem F. X. Šaldy v Liberci či Mo- kým ozvláštněním karlovarské soutěže.
Foto archív
F E S T I V A L Y ,
Výsledky 39. ročníku Kategorie Píseň 1. cena – Lívia Vénosová 2. cena – Peter Andersson 3. cena – Jana Piorecká Kategorie Junior – Ženy 1. cena – Lenka Máčiková 2. cena – Galina Gurina 3. cena – Lívia Vénosová Kategorie Junior – Muži 1. cena – Adam Plachetka
2. cena – Maxim Kaščenko 3. cena – Richard Šveda Kategorie Opera – Ženy 1. cena – Eliška Weissová 2. cena – Jekatěrina Orlova 3. cena – Janette Zsigová Kategorie Opera – Muži 1. cena – Sang Lin Lee 2. cena – Martin Šrejma 3. cena – Kyung-Won Kang
Ze zvláštních cen: Cena Národního divadla v Praze – Martin Šrejma Cena Státní opery Praha – Sang Min Lee Cena FOK – Adam Plachetka, Marie Pšeničková Cena Divadla F. X. Šaldy Liberec– Martin Šrejma, Galina Gurina Cena Opery Mozart Praha – Sang Min Lee Cena Čs. rozhlasu Praha – Lívia Vénosová, Klára Kartáková
21 Hr0501.indd 21
28.12.2004 10:30:32
F E S T I V A L Y ,
P R A H A ,
K O N C E R T Y
N Á R O D N Í
D I VA D L O ,
L A T E R N A
M A G I C A
Pražský pěvec 2004 Jiří Petrdlík
P
oslední říjnový víkend 28.–31. 10. se v prostorách Národního divadla uskutečnil druhý ročník soutěže Pražský pěvec. Celkem se přihlásilo 150 účastníků z České republiky, Bosny a Hercegoviny, Izraele a Ruska, což bylo oproti minulému ročníku třikrát více. Mladí pěvci byli rozděleni do čtyř věkových kategorií v rozmezí 8 až 26 let. Těžiště povinného soutěžního repertoáru spočívalo v české písňové a operní literatuře,
Ú S T Í
N A D
L A B E M ,
protože se tento ročník konal v Roce české hudby. Kromě operních árií Dvořáka, Martinů, Janáčka a Smetany soutěžící zpívali i Křičkovy a Novákovy písně a tvorbu lidovou. Jury předsedala Jiřina Marková-Krystlíková, zakladatelka Dětské opery Praha, v rámci jejíž bohaté činnosti soutěž vznikla. Na základě usnesení porotců vyhráli jednotlivé kategorie Jakub Pustina, Jan Šťáva, Barbora Perná a Varine Mkrtčjan. Slavnostní předání cen a čestných uznání proběhlo 7. 11. v Laterně magice v rámci závě-
S E V E R O Č E S K É
D I VA D L O
O P E R Y
A
rečného koncertu. Na něm měli možnost před odborným publikem vystoupit nejen všichni ocenění, ale i zástupci mnohých uměleckých škol. Koncert se tak stal pestrou přehlídkou interpretačního umění mladých pěvců od nás i ze zahraničí. Závěrem dodejme, že organizátoři již plánují další ročníky Pražského pěvce, který se těší stále větší popularitě. Tomu nasvědčuje rok od roku vzrůstající počet soutěžících a velký zájem odborné i laické veřejnosti. B A L E T U
Roman Frič
V
e dnech 18.–19. listopadu proběhl v Ústí nad Labem XXXVII. ročník mezinárodní soutěže Virtuosi per Musica di Pianoforte. Vždy na podzim ji vyhlašuje Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy České republiky a město Ústí nad Labem. Na každoročním úspěchu se podílí vysoká úroveň organizace soutěže, jejíž hlavní tíhu nese Základní umělecká škola Evy Randové v Ústí nad Labem. Počátky této soutěže sahají do roku 1968. Na dlouholetou tradici tak navazují stále nové generace těch, kteří se soutěže nejen zúčastňují, ale rovněž ji připravují. Téměř od vzniku soutěže se počítalo se zahraniční účastí, což se nepodařilo ihned. První kandidáti z cizích zemí přijeli až v roce 1971 a obsadili všechny hlavní ceny (Estonsko, Maďarsko). Tehdy se významně projevil rozdíl v přípravě mladých soutěžících v tehdejším Československu a v zahraničí. V dalších letech nebyl povolen vstup účastníkům ze západní Evropy. Je však nutné poznamenat, že soutěžící z bývalého východního bloku přinesli do soutěže vysokou kvalitu klavírní hry a zejména propracovanou metodiku přípravy. Proto museli čeští klavíristé vždy velice tvrdě bojovat o každou cenu. Mezi naše nejúspěšnější interprety v minulosti patřil například Igor Ardašev. Vraťme se ale k letošnímu ročníku soutěže, který již tradičně probíhal v Severočeském divadle opery a baletu v Ústí nad Labem. Soutěž byla silně početně zastoupena, přihlásilo se přes pět desítek klavíristů z devíti zemí – Ukrajiny, Litvy, Polska, Taiwanu, Ruska, Německa, České republiky, Francie a Rumunska. Podle mínění mezinárodní poroty,
jejímž předsedou byl doc. Petr Slavík, měla skutečně vysokou úroveň. Potvrdily to i výkony vítězů při udělování cen na závěrečném koncertě. Účastníci byli jako obvykle zařazeni do tří kategorií a soutěž probíhala ve dvou kolech. V prvním kole zahráli mladí pianisté skladby z období baroka a klasicismu. Soutěžící postupující První cenu I. kategorie vybojoval Jakub Sládek. do druhého kola interpretovali díla romantismu a hudby Dobře odhadnout síly žáka a repertoár zvo20. století. lit tak, aby v daném čase předvedl maximum I letos jsme však slyšeli několik hráčů, jejichž svých schopností, není pro pedagoga jednoúroveň byla velmi rozporuplná. Jednalo se pře- duchou záležitostí. Proto je více než obdivudevším o soutěžící z Taiwanu. Velké významné hodné, co lze děti naučit již v útlém věku. Tasoutěže s náročným repertoárem představují to soutěž je toho nesporně příkladem. V první pro psychiku dospělých interpretů, natož dětí, kategorii do 10 let se na nejvyšším stupni vítěvelkou zátěž a musí navazovat na bezchybné zů umístil náš osmiletý Jakub Sládek ze třídy a citlivé pedagogické vedení. Soutěž by se mě- Jana Tůmy z Prahy, který získal za vynikající la stát hlavně motivačním prvkem a je zbytečné přípravu svého žáka cenu MŠMT ČR pro nejmladé klavíristy bezdůvodně vystavovat nepří- úspěšnějšího českého pedagoga. Zároveň maznivému hodnocení. Útěchu a radost kandidá- ličký klavírista obdržel cenu profesora Josepha tům z Taiwanu přinesla pouze sedmiletá Juan Stanforda za interpretaci díla B. Bartóka – 6 ruYu-Ting, která obdržela cenu pro nejmladšího munských tanců. Druhé a třetí místo obsadily účastníka soutěže. hráčky z Ukrajiny. Čestné uznání putovalo do
Foto archív
Ohlédnutí za Virtuosi per Musica di Pianoforte
22 Hr0501.indd 22
28.12.2004 10:30:33
F E S T I V A L Y , Litvy. Výsledky druhé kategorie do 12 let byly pro Českou republiku též příznivé. Vítězem se stala Mariya Kovalova z Ukrajiny a naše Kateřina Ondrušíková odcházela s druhým místem. Nejtěžší rozhodování čekalo porotu ve třetí kategorii, kde byla konkurence opravdu značná. Proto byla udělena dvě čestná uznání, tři třetí ceny, dvě druhé a také na první místo se probojovaly dvě soutěžící. Byla to patnáctiletá pianistka z Ruska Ekaterina Mirokova, jejíž všestranně vyzrálý výkon přesvědčil o vysoké umělecké profesionalitě. Druhou finalistkou se stala šestnáctiletá Sandra Serksnyté z Litvy, prezentující se též jako hotový umělec. Obě klavíristky se letos svými vítězstvími poděli-
B R N O ,
B E S E D N Í
ly o titul absolutního vítěze. O druhou příčku se rozdělili Martin Šafařík s ukrajinskou představitelkou Tetyanou Pryshchepou. Třetí místo získal vynikající Jan Lukš, jehož výkon si vyžádal zvláštní cenu primátora města Ústí nad Labem za neobyčejně citlivou interpretaci Sonáty D dur W. A. Mozarta. Na závěr uvádím ucelený přehled vítězů a chci jen konstatovat, že klavírní soutěž Virtuosi per Musica di Pianoforte v Ústí nad Labem má do budoucna jasnou perspektivu a pevné místo v mezinárodním kulturním dění a všichni si jistě přejeme, aby i nadále zůstala významnou prestižní událostí pro mladé klavírní interprety celého světa.
K O N C E R T Y
I. KATEGORIE 1. cena Jakub Sládek Česká republika 2. cena Irena Cherkashyna Ukrajina 3. cena Anna-Zenoviya Danchak Ukrajina II. KATEGORIE 1. cena Mariya Kovalova Ukrajina 2. cena Kateřina Ondrušíková Česká republika 3. cena Ingmar Lazar Francie Čestné uznání Julia Sailer Německo III. KATEGORIE 1. cena Ekaterina Mirokova Rusko 1. cena Sandra Serksnyté Litva 2. cena Tetyana Pryshchepa Ukrajina 2. cena Martin Šafařík Česká republika 3. cena Jan Lukš Česká republika 3. cena Artur Lier Ukrajina Čestné uznání Ganna Tur Ukrajina Čestné uznání Lenka Dombaiová Česká republika
D Ů M
Jiří Kopecký
Z
áplava studentů brněnské konzervatoře i hudební fakulty JAMU, oboru houslí (popřípadě i violy), zamířila 9. 11. do Besedního domu. Konal se zde totiž první abonentní koncert komorního cyklu Státní filharmonie Brno s podtitulem „Houslové talenty“. Vedle „zázračného dítěte“ (nebo spíše pubescenta) Adama Nováka (1987) vyplnil jednu (tu první) polovinu večera Milan Paľa (1982), a nutno hned předeslat, že se tentokrát nevyplnilo ono pověstné: „To nejlepší nakonec.“ Paľa vystoupil bez doprovazeče se Sonátou č. 3 C dur Johanna Sebastiana Bacha (BWV 1005) a se Sonátou-baladou č. 3 d moll, op. 27 Eugena Ysaÿe. V úvodním Adagiu zněla vyrovnaná akordická hra ve slabé i silné dynamice, ve fuze Paľa nikam neutíkal a dal ukázněnou hrou bez vibrata vyniknout polyfonní faktuře, largová motorika doslova dýchala a závěrečný trylek (taková maličkost!) zazněl jako vzácný drahokam. V poslední větě, kde se zase Paľa neubránil až vivaldiovské virtuozitě, neopomněl v záplavě figurací zvýraznit melodii. Přes veškeré soustředění a sebekontrolu se skrze Bacha přirozeně projevilo i houslistovo srdce. Ysaÿova čtyřvětá balada byla zahrána jedním struhujícím dechem, s násilnými sforzaty, „neukázněným“ vibratem i tremolem. Kdyby měl Paľa ještě delší smyčec, využil by ho. Interpret pochopil, že mu technika umožňuje hrát hudbu, že i skrze dynamiku a účelné načasování brilantních ploch vystaví efektní stavbu díla. Skandovaný potlesk tak nijak nepřekvapoval. Paľa „musel“ přidat – depresivní a vypjaté Apo-
geum svého spolužáka Adriana Demoče, zjevně fascinovaného polskou „témbrovou“ školou. Adam Novák se uvedl Sonátou g moll Giuseppe Tartiniho. Hrál víceméně věrně podle zápisu, následoval poslušně dynamické skoky, smysl opakovaných taktů nepochopil, a tak vyzněly prázdně. Novák se příliš hlídal, proto také intonačně i tempově „ujížděl“. Až na Samotě Luboše Sluky ukázal, že si zaslouží pozornost i výsadu premiéry. Slukova jednoduchá „waltzová“ elegie věnovaná památce MUDr. Jaroslava Procházky a komponovaná přímo pro Nováka byla interpretovi mnohem blíž jak svou náplní, tak i techniMilan Paľa kou. V obou skladbách houslistu doprovázela studentka JAMU a VŠMU Martina Mergentalová, která vzhledem k náročnosti svých partů neměla příliš práce a souhru uspokojivě uhlídala. Jako poslední číslo se na programu objevily náročné variace Heinricha Wilhelma Ernsta Poslední růže léta a Novák je k mému velkému překvapení zahrál dobře. Mladý kroměřížský houslista je nejistým talentem – možná z něho něco bude, možná ne. Dokáže vyvézt z míry svou připraveností i povrchností bez života a nadšení. Když ho síly neopustí, přeji mu, aby se z něho stal skvělý muzikant, třeba jako Milan Paľa.
Foto archív
Milan Paľa, houslista
23 Hr0501.indd 23
28.12.2004 10:30:35
F E S T I V A L Y ,
P R A H A ,
K O N C E R T Y
R U D O L F I N U M
Foto archív
Ještě k 15. výročí 17. listopadu – Vzpomínání České filharmonie Míla Smetáčková
Č
eská filharmonie rozeslala svým příznivcům nenápadné pozvánky, úzké proužky papíru, které upozorňovaly, že 16. 11. v 18. 30 se bude v Sukově síni pražského Rudolfina konat „připomenutí událostí, které se před 15 lety odehrávaly v České filharmonii a které provázely návrat svobody a demokracie do Československa“. Pod názvem „Pozvedáme svůj hlas…“ šlo o setkání s bývalými filharmoniky Karlem Špelinou, Jakubem Waldmannem a známým publicistou Ivanem Medkem. Kdo z nás by odolal příležitosti poslechnout si v autentic-
VELKÁ SOUTĚŽ Hudebních rozhledů Vážení čtenáři, máme tu opět první dny nového roku a s nimi jistě i mnohá předsevzetí, která se většinou dávají, aby se neplnila. Nicméně si vzájemně přejme, aby těch příštích dvanáct měsíců nebylo alespoň horších a vy jste měli buď opět nebo konečně štěstí i v naší soutěži. V minulém dvojčísle jste dostali otázky dvě – a musím s radostí potvrdit, že odpovědí na ně přišlo tentokrát opravdu hodně a všechny byly navíc i správné. Pseudonym Carl Ludwig Richter používala česká literátka Anežka Schulzová a Richard Wagner pracoval na scénáři k libretu své opery Lohengrin v Mariánských Lázních. Ze všech soutěžících tentokrát přálo štěstí samým mužům, i když v zaslaných odpovědích ženská jména převažovala. Tak to už ale někdy v životě chodí a tudíž blahopřejeme těmto výhercům:
123
Jaroslav Volf, Třebíč Alexander Kříž, Nová Lesná Mgr. Petr Vavřín, Brno
Nu a lednová otázka zní: Který ze šéfdirigentů působil u Symfonického orchestru hl. m. Prahy FOK nejdéle? Svoje odpovědi zasílejte do 16. ledna na adresu Hudební rozhledy, Radlická 99, 150 00 Praha 5 nebo na e-mailovou adresu
[email protected]
kém podání zážitky České filharmonie z podzimu 1989? Kupodivu odolala pravděpodobně většina pozvaných, protože nás byla v Sukově síni doslova hrstka. Přesto to byl večer krásný a mimořádný, doplněný unikátními archivními záběry z České televize, z archivu filharmoniků a záznamem z Koncertu pro Občanské fórum, kde zazněla pod skvělým vedením Václava Neumanna Beethovenova IX. symfonie. Všichni protagonisté, filharmonici i Ivan Medek se nedali pobízet ke vzpomínkám a slyšeli jsme mnohé, co jsme dosud nevěděli či znali jen z doslechu a co by si jistě zasloužilo všeobecnou znalost a pozornost. Do zajímavého, informací plného večera jsem si jako pamětník dovolila vnést i svou osobní skromnou, trochu sentimentální listopadovou vzpomínku: přesně před 15 lety jsem byla poprvé na návštěvě u své dávné přítelkyně ve Vídni. Když jsem se večer vrátila z prohlídky města, zapnuly jsme si večerní televizní noviny. Nevěřily jsme svým očím: jako nejdůležitější zprávu přinášely výjevy ze studentských demonstrací na pražské Národní třídě… Padly jsme si do náruče a plakaly štěstím, že jsme se snad přeci jen dočkaly… P. S. Tou vzácnou a mně velmi drahou přítelkyní byla a je dodnes česká pianistka a cembalistka paní Viktorie Švihlíková.
Přejeme Vám do nového roku vše dobré a těšíme se na vaše další odpovědi, podněty či příspěvky. Pravidelnou soutěžní otázku najdete i na našich webových stránkách http:/hudebnirozhledy.scena.cz, kde je zkrácená verze každého čísla uveřejněna již o pět dnů dříve, než se objeví v prodeji nebo ve vašich schránkách..
24 Hr0501.indd 24
28.12.2004 10:30:36
NADACE ČESKÝ HUDEBNÍ FOND
vypisuje grantové řízení k získání příspěvku NČHF s uzávěrkou 31. 3. 2005 na následující projekty: OBOR SKLADATELSKÝ: Realizace CD s díly žijících českých autorů vážné hudby, případně českých skladatelů druhé poloviny 20. století. Do grantového řízení budou přijímány projekty v rozsahu časové kapacity CD, a to jak autorské, tak se smíšenou dramaturgií (více autorů). Žádost musí obsahovat názvy a duratu skladeb, jména předpokládaných interpretů, nahrávky skladeb (i informativní), partitury skladeb (nebo alespoň jejich ukázky), jméno vydavatele (pokud nepodává žádost sám); jestliže již existují profesionální nahrávky některých kompozic, uvést, kdy a kde byly pořízeny a budou-li převzaty na CD. Podpora koncertního provozování české hudby, vytvořené od druhé poloviny 20. století, podíl minimálně 60% programu (počet titulů v rámci celého projektu).
OBOR INTERPRETAČNÍ: Realizace CD pro mladé talenty ve věku do 30 let. Podmínkou přijetí návrhu do užšího výběru je zajímavá dramaturgie CD, reprezentační nahrávka interpretačního výkonu z koncertu, doklady o umístění na prestižní mezinárodní soutěži v uplynulých dvou letech a aktivní koncertní činnosti (hudební kritiky koncertních vystoupení). Připravované CD může obsahovat nahrávky jednoho nebo dvou vybraných interpretů a mělo by sloužit propagaci českého interpretačního umění. Příspěvek je určen na část nákladů spojených s výrobou CD.
Podpora studia v zahraničí pro studenty českých hudebních vysokých škol nebo jejich absolventy do 30 let věku. Podmínkou přijetí návrhu je mimo jiné doklad o umístění na prestižní mezinárodní soutěži v uplynulých dvou letech, doklad o přijetí na hudební škole v zahraničí nebo doklad o chystaném či probíhajícím přijímacím řízení, vyjádření současného (posledního) pedagoga hlavního oboru nebo zástupce školy, program studia v zahraničí, specializace (alespoň rámcově), případně jméno a specializace budoucího pedagoga hlavního oboru.
OBOR MUZIKOLOGIE: Vytvoření nebo vydání monografie k české hudební kultuře. Zpracování hudebního fondu (archivu, pozůstalosti) osob či institucí (katalog, prameny). Osoby či instituce, jichž se projekty budou týkat, musí být významné z hlediska české hudební kultury jakékoli historické epochy. K žádosti o vytvoření nebo vydání monografie je mimo povinných příloh dle formuláře třeba připojit ucelenou ukázku textu (1 kapitolu) a podrobnou osnovu práce. OBOR HUDBY POPULÁRNÍ, JAZZOVÉ A PŘÍBUZNÝCH ŽÁNRŮ Realizace CD s archivními nahrávkami, které mapují historii české a moravské hudby. Podmínkou přijetí návrhu je předložení nahrávky a podrobný popis jejího původu. Podpora koncertů nebo koncertních cyklů, které se zaměřují na menšinové hudební žánry. Do grantového řízení NČHF jsou přijímány výhradně čitelně vyplněné formuláře „Žádosti o příspěvek Nadace Český hudební fond“, doplněné o příslušné přílohy (viz soupis obligatorních příloh, který je součástí formuláře).
„Vychutnejte spolu s námi to nejlepší z českého umění.“ české kultury
7., 18. a 29. ledna 2005 v 19.00 v Národním divadle
Bedřich Smetana (1824-1884)
Prodaná nevěsta
Dirigent: Oliver Dohnányi Režie: Jiří Nekvasil Scéna: Daniel Dvořák Kostýmy: Zuzana Krejzková Choreografie: Petr Zuska Pohybová spolupráce: Števo Capko Režie scény komediantů: Michal Dočekal
www.narodni-divadlo.cz 25 Hr0501.indd 25
28.12.2004 10:30:37
H O R I Z O N T
P R A H A ,
O B E C N Í
D Ů M
Foto archív
Gospely se rozezněly i v Praze Terezie Výborná
V
stupenky na koncert americké skupiny The Jackson Singers si zájemci kupovali z mnoha různých důvodů. Někteří ze snahy podpořit charitativní organizaci, jiní se chtěli zaposlouchat do spirituálů a gospelů, neboť se již dříve přesvědčili, že tyto hudební typy patří mezi posluchačsky velmi vděčné. Naprostá většina z nich se však nechala vést zvědavostí. Soubor totiž předcházela vynikající pověst, informační média i propagační materiály nešetřily superlativy. Proto se i mnozí hudební znalci rozhodli přesvědčit o jejich kvalitách. Měli k tomu příležitost hned dvakrát: 13. a 14. 11. ve Smetanově síni Obecního domu. Černošské spirituály – duchovní písně afroamerického původu – vznikaly poté, co se černošští otroci seznámili s křesťanstvím. Nacházeli oporu ve starozákonních textech, zejména v příbězích izraelského národa o egyptském otroctví nebo babylonském zajetí a následném osvobození. Od roku 1873 se tyto písně začaly šířit i do Evropy (poprvé Fisk Jubilee Singers). V 60. letech dvacátého století se objevily v moderní, bluesem ovlivněné podobě coby gospely také na koncertních pódiích (Mahalia Jackson, Aretha Franklin, Ray Charles aj.). Skupina The Jackson Singers vznikla v roce 1983 z nejlepších zpěváků čtyřicetičlenného gospelového sboru Martin Luther King Singers zásluhou Roberta De Witt Jacksona. Od té doby představuje své umění, v němž předává poselství radosti, lásky, víry a naděje na koncertních turné po celém světě, zejména však v Evropě. Zaměřuje se převážně na zpěv spirituálů a gospelů, ale posluchači v podání jejích členů mohou slyšet také některé písně z repertoáru Boba Dylana (např. Blowing In The Wind) nebo Michaela Jacksona, ovšem v gospelovém šatu. Roli uměleckého vedoucího v současnosti zastává Fitzroy Burroughs. V Praze představili svůj nový program Gospel Emotions/ Spiritual Inspiration, který obsahuje jejich nová, v pořadí již devátá deska (Spiritual Inspiration, 2004). Koncert, kterého jsme byli svědky, se v porovnání s těmi, na které jsme jako posluchači zvyklí, lišil hned v několika aspektech. Jeho cílem nebylo prezentovat výhradně sebe nebo svou hudbu, vystoupení mělo totiž jednoznačně nekomerční ráz (výtěžek z pražského koncertu byl věnován Sdružení na pomoc dětem s handicapy a jeho zařízení Motýlek, ve kterém je snaha vytvářet co nejlepší podmínky a možnosti pro
Část skupiny Jackson Singers rozvoj právě těchto dětí). Další rozdíl spočíval v tom, že se všichni zpěváci střídali v sólových výstupech, což je umožněno profesionalitou každého člena souboru a dodalo to koncertu na svěžesti. Avšak nejmarkantnější a zároveň ojedinělé je to, že všichni dokáží zpívat s takovou radostí, nadějí, emocionálním nábojem a energií, že tím obdarovávají každého přítomného. To, co zpívají, prožívají celým tělem i celou bytostí a všechny posluchače tak doslova vtahují do děje, takže se každý cítí jako plnoprávný účastník jakéhosi dialogu předávaného skrze prezentované písně. Na základě toho padají zábrany prezentovat se jaksi „naplno“, tedy zpívat, tleskat, pohybovat se do rytmu. Proto nikdo neodcházel ze sálu smutný, protože gospely se přičiněním The Jackson Singers dokázaly rozeznít i kdesi uvnitř nás. Všechna očekávání předčily především písně v podání Sabrinah Pope (např. Amazing Grace) a Brada Summerse. Měkký mezzosoprán i baryton, barevně vyrovnané v celém svém (značném) rozsahu, se rozezněly v mnoha barevných
nuancích, nebývale příjemně a pravdivě. Interpreti neváhali sejít mezi posluchače a tzv. „píseň i zatančit“, čímž zrušili bariéru mezi nimi a pódiem, takže de facto neexistovalo publikum. Nápadité bylo také využívání flétny, kterou bravurně ovládá zpěvák Ebo Shakoor. Velmi dobré byly i výkony ostatních zpěváků (Esther Stevens, Gina Dunn, Joyce Lyle) i instrumentalistů (piano, baskytara, bicí v zastoupení Kai Viewegh, Thomas White a Leon Johnson). Do známých spirituálů a gospelů (např. Eliah Rock, Kumbaya, The Little Light of Mine) zazněly i písně inspirované spirituály a gospely, (např. Troubled Valleys). Na závěr si všichni přítomní zazpívali známý gospel Oh Happy Day. Koncert se konal pod záštitou starosty městské části Prahy 14 a celou akci podpořila celá řada sponzorů. Spirituály a gospely v podání The Jackson Singers tak pronikly do srdcí všech posluchačů a vnesly myšlenky solidarity, naděje a radosti, čímž ještě umocnily umělecký zážitek, takže koncert předčil všechna naše očekávání.
26 Hr0501.indd 26
28.12.2004 10:30:48
H O R I Z O N T
P R A H A ,
S A Z K A
A R É N A
Carmina burana jako rozporuplná show
N
ejznámější dílo německého skladatele Carla Orffa, scénická kantáta Carmina burana, se stalo téměř kultovní kompozicí 20. století. Není dne ani příležitosti, aby vzrušivý rytmus středověkých písní, jak je pojal bavorský skladatel a tvůrce vlastního stylu, nezazněl z rádia, filmů, koncertních síní. Do plejády různých upravovatelů originálu se zařadil i mnichovský dirigent a režisér Walter Haupt, blízký přítel a žák Orffa a jeho častý spolupracovník z mnichovské Státní opery. Sám skladatel open-air muzikálů a oper (Marat-Sade, Dracula) sestavil mezinárodní soubor pro uvedení oratoria Carmina burana jako tzv. monumentální opery a od roku 1995 s ním jezdí po světě. V listopadu dorazil během dlouhého evropského turné i na jednu zastávku do České republiky a v Praze s velkou reklamou uvedl dílo v Sazka Aréně. Za krátkou historii této monstrózní haly to bylo vlastně teprve po druhé, kdy byla použita pro divadelně-hudební představení (po Tanci Praha). Přes pět tisíc lidí obsadilo téměř půl haly, v té druhé bylo jeviště s místy pro orchestr a sbory po stranách. Večer byl rozdělen do dvou částí. V první, která byla kratší, zazněly sbory z Verdiho oper (celkem pět včetně Nabucca), u nichž zarazila především pomalá tempa, která dirigující Haupt pro Verdiho zvolil – jakoby se šetřil na druhou, hlavní část. Pokud první byla ryze koncertní, tak druhá začala efektně nástupem sboru v kostýmech a s pochodněmi. Po odhalení plachty skrývající uprostřed pódia postavenou konstrukci s kolem štěstěny začala skutečná světelná a pyrotechnická show s mnoha kostýmy – přes 30 tanečníků a herců střídavě navléká téměř 300 kostýmů, aby vytvořily podívanou pro oko nezkušeného diváka. Haupt hraje poctivě celou kantátu a nic nezkracuje ani nepřidává. Téměř stočlenný orchestr se s jednou výjimkou (fagotista) nezúčastňuje děje a soustředí se jen na svůj výkon, všichni tři sólisté (zde jediný ústupek: místo čtyř volí Haupt tři) umístěni vlevo mezi dámskou částí sboru zpívají své party, zatímco uprostřed na scéně probíhá mumraj znázorňující jednotlivé části díla a kladoucí důraz na „oslavu jídla, pití a erotiky“. Divák se sice slíbených nahých dívek v lázních nedočkal (měly tělové kostýmy), ale možno přiznat, že dění na scéně od úvodního zapálení ohně na kole štěstěny až po závěrečné „vytažení“ Venuše na vrchol stavby mělo svůj význam a odpovídalo obsahu kantáty. Jiná věc je, že příliš nebylo vázáno s hudbou a o choreografii nelze už mluvit vůbec. Kostýmy měly velkým zpitvořením odpovídat středověku a i vizuálně přitáhnout diváka. To se autorovi scény
i kostýmů, známému Michailu Tchernaevovi, vcelku podařilo a tak ohlas díla byl na místě příznivý. Publikum vytvářející zvláštní směs neznalých, obdivovatelů i skutečných znalců tohoto díla mohlo ocenit především výkony našich umělců – Jiřího Kubíka (vystoupil vedle Rusa Nikolaje Višňakova a Rumunky Ramony Eremie, jejíž výkon byl asi nejvýraznější událostí večera), orchestru Severočeská filharmonie Teplice, baletu z divadla v Ústí nad Labem a Pražského komorního sboru. Bohužel hudební výraz poškodilo nepříliš šťastné ozvučení velké haly, takže k důkladnému seznámení se s dílem bude stále sloužit buď koncertní provedení či nahrávka.
což mělo nahradit to, že v jeho díle chybí svár a děj není nijak silný. Zdůrazňoval, že středověký svět, jak ho viděl, tvoří hlavně láska, ale za vším je vidět Osud (Fortuna) a Smrt. Stačil ještě vypracovat téměř 300stránkový scénář Carminy jako inscenované opery, kde zdůraznil simultánnost dějů a tvořící i ničící sílu ohně. I nápad s kolem osudu, kterým naše představení začíná a končí, pochází od něj. Kdy jste poprvé tzv. monumentální operu Carmina burana uvedl? V roce 1995, kdy jsme vzpomínali nedožitých sta let skladatele. Poprvé jsem ji uvedl v Mnichově, pak v dalších městech v Německu a v Evropě. Od Foto archív
Vladimír Říha
Efektní scéna v závěru představení Waltrovi Hauptovi, dirigentovi, skladateli a autorovi koncepce představení jsem pro zpestření položil i několik otázek: Jak jste se s Carlem Orffem vlastně seznámil? Pracoval jsem od roku 1969 do roku 1986 jako vedoucí sekce experimentální tvorby v bavorské Státní opeře. Předtím jsem studoval v Mnichově a v Salcburku u Henzeho, ale dílo Carla Orffa mne vždy jako rodilého Mnichovana přitahovalo. S Orffem jsem se brzy spřátelil, stal se jeho soukromým žákem a téměř synovský vztah k němu se projevil i v mém dalším životě. Stýkali jsme se až do jeho smrti v roce 1982. Jak jste přišel na nápad inscenovat kantátu jako operu? Orff se mnou často hovořil o celé trilogii Trionfi, jejíž je Carmina burana první částí. Nebyl příliš spokojen s tím jak je Carmina uváděna, stále mi zdůrazňoval své motto Obrazy jsou stejně silné jako hudba,
té doby jezdím každý rok na jedno velké turné se souborem, který ji uvedl mj. i v Mexiku, kde se jí dostalo obrovského ohlasu. Vůbec Jižní Amerika začíná Orffa velice dobře chápat a Carmina tam zažívá velkou popularitu. Setkal jste se v Mnichově při své práci s českými umělci? Samozřejmě, velice jsem si oblíbil dirigenta Rafaela Kubelíka, který se stal mým blízkým přítelem. Jeho Jenůfu jsem viděl několikrát, stejně Z mrtvého domu. Skvělý člověk byl i režisér Václav Kašlík, vzpomínám zejména na jeho inscenaci Zimmermannových Vojáků. S Kašlíkem jsem se domlouval, že zrežíruje mou operu Marat-Sade, ale bohužel potom brzy zemřel. A nesmím zapomenout ani na scénografa Josefa Svobodu, častého Kašlíkova spolupracovníka. Ti všichni mne velice ovlivnili a úcta k práci českých umělců a muzikantů se projevuje i tím, že jich tolik nyní, když to konečně je možné bez problému, využívám a spolupracuji s nimi.
27 Hr0501.indd 27
28.12.2004 10:31:09
D I V A D L O
P R A H A ,
N Á R O D N Í
D I VA D L O
Špatně nebo dobře prodaná nevěsta? Radmila Hrdinová
P
Foto František Ortmann
ražské Národní divadlo uvedlo novou inscenaci Prodané nevěsty, a hned měly noviny o čem psát. Na první premiéře se totiž při děkovačce volalo nejen „bravo“, ale i „fuj“ a „hanba“, pískalo se a bučelo. V Národním divadle se stává pravidlem, že každé vedení opery zanechává za sebou stopu v podobě vlastní inscenace Prodané nevěsty. Intervaly mezi nimi se stále zkracují, a tak po Šmokově a Gregorově (1992) nastoupila Průdkova a Kulínského inscenace (1999), kterou Jiří Nekvasil s Danielem Dvořákem stáhli loňského
jak se nyní zjednodušeně tvrdí, ale především šéfdirigenta Zdeňka Košlera a členů uměleckého souboru. Ať tak či onak, neprošla za hranici návrhů a je to škoda, protože tehdy mimo oficiální divadelní struktury stojící Nekvasil s Dvořákem mohli vpustit do konvencemi sešněrované inscenační praxe čerstvý vzduch. Dnes je situace o mnoho jiná. Diváci opery Národního divadla mají za sebou více či méně povedené, ale rozhodně ne konvenční inscenace Davida Pountneyho, Roberta Wilsona, Davida Radoka, Petra Lébla, J. A. Pitínského, Vladimíra Morávka či bratří Formanů, naučili se volat bravo i fuj a ti poučenější pochopili, že
Maria Haan (Mařenka) a Tomáš Černý (Jeník) roku z repertoáru, aby ji nahradili vlastní, na níž se podíleli všichni umělečtí šéfové souborů (Jiří Nekvasil, Petr Zuska, Michal Dočekal), ředitel Daniel Dvořák jako scénograf a šéfdirigent opery Oliver Dohnányi. Tím se Prodaná nevěsta ocitla v pozici „výkladní skříně“ stávajícího vedení. Popravdě však Nekvasil s Dvořákem mířili k Prodané nevěstě už před šestnácti lety, kdy ředitel ND Jiří Pauer a šéf opery Václav Riedlbauch vypsali konkurs na nové inscenační ztvárnění tohoto titulu. Jejich koncepce se tehdy setkala s odporem, a to nejen celozávodního výboru KSČ,
má-li být inscenace skutečně moderní, musí přinášet umělecky objevnou, jevištně čitelnou a soudržnou koncepci, která dílo neničí, ale obohacuje a rozvíjí. Podle Nekvasilova článku v programu měla být nová Prodaná nevěsta především DIVADLEM, POEZIÍ a HROU. To vše si lze v souvislosti s touto Smetanovou operou docela dobře představit. Náznak hravosti se objevil už při předehře – natírání vesnických chalup na bílo se dalo číst jako znak vstupu do světa HRY. Jenže když po skončení předehry vyjede namalovaný prospekt do kulis, aby se více neobjevil, ozřejmí
se, že šlo jen o osamocený vtip, nikoli vstupní bránu do HRY s divákem. V podobném duchu se pak vrství jeden špílec na druhý – sbor v pracovních šedomodrých oblecích předvádí mechanický betlém venkovských řemesel, Jeník a Mařenka jsou bůhvíproč děti, Kecal mává rudým šátkem před zkříženým srpem a kladivem, medvěd se utrhne nikoli ze řetězu, ale z oběšencovy smyčky, Mařenka trucuje na katafalku se zkříženýma rukama atd. A do toho cvičí sokolové. Zapojení sokolů (byť na české vesnici dosti nepatřičného, spíše městského prvku) do děje by mohlo být zdrojem řady divadelně vděčných situací, ale s výjimkou mile nemotorného „sokolíka“ Vaška se choreografie sokolských formací omezila na jednoduché ilustrování zpívaného textu. Místo HRY nastupuje POPISná tříšť vzájemně neprovázaných klipů, které samy o sobě nedokážou dát dohromady čitelný výklad, o čem a proč se tu vlastně hraje. O POEZII ani nemluvě. Dojem roztříštěnosti inscenační koncepce, vyvolávající podezření, že každý ze šéfů režíroval po svém, posiluje činoherní scéna komediantů, v níž kupodivu sokolové nenašli uplatnění, ale s níž do Prodané nevěsty vstoupil odkudsi zvnějšku music hall, kabaret, panoptikum či šantán. A je jedno, jestli se v něm mává americkým či jen „neutrálním“ modrým praporem. Svou vulgaritou a toporně neumělou improvizací je cizí nejen Prodané nevěstě Smetanově, ale i té, kterou se do té chvíle pokoušeli „v pastelových tónech“ stvořit Nekvasil s Dvořákem. Inovační zásahy do Prodané nevěsty naštěstí nepostihly její hudební stránku, takže nezazněla ani americká hymna, ani pochod Lví silou, vzletem sokolím, ale Bedřich Smetana, šéfdirigentem Oliverem Dohnányim očištěný (zejména v recitativech) od nepřesností a hraný ve slušivě svižném tempu. Brilantně vyšla orchestru předehra a tance (furiant, polka), zatímco sbor měl co dělat, aby za Dohnányiho popohánějící taktovkou nezůstal pozadu, zejména ve finále prvního dějství hnal dirigent sboristy kupředu vskutku nemilosrdně. Vcelku však jeho Prodaná nevěsta působila příjemně, rozhodně lépe, než poslední, velmi přibližné a šedé nastudování Bohumila Kulínského, i když zase na detailní, orchestrální i vokální propracování Smetanovy partitury pod taktovkou Bohumila Gregora má tato Prodaná nevěsta ještě co dohánět. Především v sezpívanosti ansámblů, z nichž čněly jednotlivé hlasy (sextet!), ale i co do přesnosti nástupů i intonace. Obojí bylo citelným mankem Kecala Luďka Veleho. Premiérové sólistické obsazení se obešlo
28 Hr0501.indd 28
28.12.2004 10:31:14
D I V A D L O bez zahraničních hostů. Dominoval mu Jeník Tomáše Černého, který přes jistou opatrnost, s níž si tuto roli osahavá, dosahuje lahodného smetanovského tónu i suverénně jistých výšek. Obsazení Maria Haan překvapilo, protože mladodramatická Mařenka není pro její spíše křehčí soprán zrovna nejvhodnější rolí. Přesto jí nelze v rámci jejího hlasového typu mnoho vytknout, snad jen právě ne dosti zaoblené, byť čistě znějí
P R A H A ,
S T Á T N Í
cí výšky a křehkost kantilény. Rozkošnou figurku, jak po pěvecké, tak i herecké stránce vytvořil z Vaška Jaroslav Březina. Prodaná nevěsta vyvolala krátkodechý skandál a zavdala příčinu k vášnivým diskusím. Národnímu divadlu to ale neuškodilo. Naopak, i špatná kritika je přece svého druhu reklamou, a tak se tato, co do inscenační inovace špatně prodaná nevěsta, prodává nakonec docela dobře. Alespoň
vedení divadla si nestěžuje. Zvědavost je u nás stále nejsilnějším diváckým magnetem. Národní divadlo, Praha. Bedřich Smetana: Prodaná nevěsta. Hudební nastudování Oliver Dohnányi, režie Jiří Nekvasil, scéna Daniel Dvořák, kostýmy Zuzana Krejzková, pohybová spolupráce Števo Capko, choreografie tanců Petr Zuska, režie scény komediantů Michal Dočekal, sbormistr Pavel Vaněk, dramaturg Pavel Petráněk. Premiéra 12. 11. 2004.
O P E R A
Vlasta Reittererová
Vladimir Kuzmenko (Herman) a Helena Kaupova (Liza)
Č
ajkovského Piková dáma se po šesti letech vrátila na pražské jeviště. Jedná se svým způsobem o rehabilitaci scénického i hudebního účinku díla, neboť poslední inscenace Národního divadla z roku 1998 v režii Venjamina Směchova byla nezdařeným pokusem o transformaci libreta, jehož ústředním bodem se měl stát pouhý princip smrtonosné hry (s kartami i city), myšlenka však byla rozmělněna řadou vnějškových efektů a jejich funkce byla mnohdy problematická. Rovněž režisér inscenace Státní opery Roman Hovenbitzer (uvedl se ve Státní opeře Praha úspěšně „dvojitou Bohémou“ Leoncavalla a Pucciniho) zasáhl do partitury i libreta, v jeho případě však s větším zdarem, i když také zde zůstalo leccos nedotaženo a leccos se naopak ukázalo jako zbytečné. K prospěchu věci vyškrtl dětský sbor v prvním obraze, dá se však polemizovat o tom, zda vypuštění „divadla na divadle“, pastorální hry o Dafnisovi a Chloe, neochudilo příběh o podstatnou dramaturgickou vrstvu. Celkovému vyznění režijní koncepce neobyčejně pomohla scéna Pavla Bílka, v principu karetní symbol, jenž se postupně otevírá a rozpadá v labyrint, ve kterém bloudí Heřmanova i Lízina duše. Střídmost barev založená na kontrastu černé a bílé dokreslovala polaritu světa vně a uvnitř, dobra a zla, lásky a zkázy, a této myšlence byly podřízeny i kostýmy Simony Rybákové. Škoda, že jen na málo místech bylo využito dokreslení jinou barvou, jako byl např. krvavě zbarvený měsíc ve scéně na břehu Něvy. (Účinek nebarevnosti a strohosti výtvarné složky by pravděpodobně byl silnější, kdyby nebyla podobně střídmě laděna také předchozí premiéra Státní opery, Donizettiho Lucia z Lammermooru). Pro svou představu o charakteru Heřmana získal Roman Hovenbitzer vynikajícího interpreta ve Vladimíru Kuzmenkovi. Technicky jistý a ve všech polohách znělý tenor zvládl obtížný part pěvecky bez problémů, herecky však se zdá, že byl režisérem přece jen směrován poněkud jinam, než by odpovídalo jeho vlastnímu naturelu a neubránil se křečovitému přehrávání. V tomto smyslu vytvořila vyrovnanější postavu Helena Kaupová, v jejíž Líze
převažuje lyrický charakter; o svou lásku nebojuje, její zmítání mezi autoritativní hraběnkou a rozpolceným Heřmanem v ní nevzbuzuje vzdor a prochází dějem až k tragickému konci pasivně, s Čajkovského hudbou však toto pojetí není nijak v rozporu a navíc takto mohla uplatnit to nejlepší ze svého pěveckého umění, měkké nasazení a zakulacené výšky. Roman Hovenbitzer ji však ochudil o závěrečné vyznění dramatu postavy: Líza neskončí ve vlnách Něvy, ale zahyne výstřelem, o němž není zcela jasné, zda byl náhodný či záměrný, a to ani kdo jej vlastně spustil – zda Heřman, který v Líze zabíjí své špatné svědomí, či Líza sama, jako pozdní osudové probuzení z pasivity. Stejně nepřesvědčivě vyzněla také smrt hraběnčina (Antonie Denygrová). Od chvíle jejího náhlého probuzení do nemotorně naaranžovaného pádu z lože a smrtelného zápasu na zemi ztratila předtím pěkně vybudovaná scéna napětí a klíčový bod děje se potácel v bezradnosti. Mám za to, že vinu tentokrát nesla nešikovně řešená i umístěná hraběnčina postel, která herecký výkon ani nedovolovala. Stejně tak hraběnčino zjevení v herně postrádalo „záhrobní efekt“, kterému by možná pomohlo technicky vytvořené echo. Hezkým nápadem naopak bylo oživení hraběn-
Foto Karel Kouba
Piková dáma
čina obrazu z mládí, baletní reminiscence na její šťastná léta. Diskutabilní byla choreografie plesové scény (choreografie Regina Hofmanová), jakýsi pokus o expresionismus, vypadávající z rámce žánru a k hudbě neadekvátní. Dobře typově i hlasově byly obsazeny role Tomského (Richard Haan), Jeleckého (Martin Babjak), Pavlíny (Galia Ibragimova), rovněž další představitelé (Jan Ondráček jako Čekalinskij, Oleg Korotkov jako Surin) předvedli vyrovnané výkony. Zpívalo se v ruském originále a autentické souznění slova a hudby mělo na vytvoření atmosféry svůj podíl. Sbor ovšem ještě určitě potřebuje nabýt jistoty a hlasové vyváženosti (sbormistr Adolf Melichar). Dirigent Roman Kofman vedl orchestr ke zdůraznění vášní v Čajkovského partituře, možná na úkor lyrických míst, která mohla být plastičtější, aby o to více vyzněl kontrast „duševních bouří“. Vcelku však je hudební složka inscenace její silnou devízou, a tak má nynější Piková dáma naději, že se na repertoáru nějakou dobu úspěšně udrží. Petr Iljič Čajkovskij: Piková dáma. Dirigent Roman Kofman. Režie Roman Hovenbitzer. Scéna Pavel Bílek. Kostýmy Simona Rybáková. Choreografie Regina Hofmanová. Sbormistr Adolf Melichar. Premiéra 25. 11. 2004.
29 Hr0501.indd 29
28.12.2004 10:31:16
D I V A D L O
L I B E R E C ,
D I VA D L O
F.
X .
Š A L D Y
Předčasná premiéra v Liberci aneb zase jednou Dalibor Lenka Šaldová
V
Liberci naplánovali příspěvek k Roku české hudby s odvahou, méně již s rozvahou. Tři z hlavních interpretů v inscenaci Smetanova Dalibora zde poprvé zpívají česky – a k premiéře podle mě došlo ve fázi přípravy, kdy ještě nepatří před publikum. Michael Reniér by podle mě mohl být dobrý Dalibor (v Liberci je bez alternace!) – přistoupíme-li na styl zpěvu, který je vzdálen české kantabilní tradici, a smíříme-li se s jeho příliš hlasitými forte. Některé pasáže se již naučil výborně česky, ovšem zatím si příliš často zcela vymýšlí (ať už jsou výsledkem neartikulované zvuky či volně tvořený text) a co hůř, není intonačně nejjistější a značně improvizuje též hudebně. Na dosavadním výsledku je ale již každopádně znát mnoho poctivého úsilí, Reniér zpívá s vervou a dokáže intenzivně vyjádřit patřičnou emoci i tam, kde se
P L Z E Ň ,
D I VA D L O
J .
K .
mu zatím slova ztrácejí. Aneta Baranovská na rozdíl od něj zpívá Miladu sice technicky spolehlivě, leč pouze vnějškově a její zpěv zatím česky nezní vůbec. Krále Vladislava na premiéře nezpíval Anatolij Orel, ale zkušený Pavel Červinka: s jistotou a ušlechtilostí, byť již hlasem poznamenaným tremolem. Je mu perfekně rozumět, stejně jako Tomáši Jindrovi kultivovaně zpívajícímu Žalářníka. Méně už bohužel Věře Poláchové, která jinak ovšem zpívá Jitku průrazně, jiskrně. Pěvecky je představení značně stylově nesjednocené, zato s orchestrem si František Babický pohrál, temporytmicky a dynamicky vystavěl celek bez extrémních, efektních kontrastů, ale působivě odstíněný. Již dlouho jsem neslyšela liberecký orchestr pod rukama dirigenta tak krásně dýchat, smyčce znít tak vyrovnaně. Hráčské lapsy a nepřesnosti (obzvláště ve druhém jednání) bohužel dojem trochu pokazily.
Scénograf Ján Zavarský připravil Josefu Průdkovi moderní, oproštěný divadelní prostor s pár schůdky, trůnem a vchodem vystřiženým v látkové stěně (u krále vyzdobené dvojitým W), mříží či neonovým stromkem. Průdkově režijní koncepci, přiznám se, vůbec nerozumím. Nad jeviště se spustí obří cedule z původní premiéry Dalibora v Prozatímním divadle a neslouží k ničemu jinému, nežli že na ni sbor ilustrativně prstem ukáže při slově „Dalibor“. Dalibor se realisticky pachtí s pilováním mříže, aby ta se pak rozpadla a štěrbina symbolicky zazářila neónem. Popisné herecké akce se snoubí s režisérovými pokusy o ozvláštnění jevištního dění. Dojem stylové roztříštěnosti inscenace je tak i jevištně podtržen. Divadlo F. X. Šaldy Liberec – Bedřich Smetana: Dalibor. Dirigent František Babický, režie Josef Průdek, scéna Ján Zavarský, kostýmy Kateřina Bláhová, sbormistr Martin Veselý. Premiéra 5. 11. 2004.
T Y L A
Liška Bystrouška – úspěch plzeňské opery Lilka Ročáková-Rybářová
P
rvní premiérou nové operní sezony 2004/ 05 divadla J. K. Tyla v Plzni byla 30. 10. Liška Bystrouška Leoše Janáčka. Po nedávných premiérách Novákovy Lucerny a Dvořákovy opery Čert a Káča je to třetí opera v řadě pamatující prozřetelně i na dětského diváka. Hudebně nastudoval Lišku Bystroušku nový šéf plzeňské opery Jan Zbavitel. Jeho interpretace moravského mistra nekončí u bezchybného přečtení partitury, nýbrž se dotýká i ducha tohoto geniálního díla. Impresionisticky barevné plochy plné chvějícího se lesa, lyrismus milostných vyznání zvířat i lidí, konverzační plochy respektující spád řeči i dramatismus učinily z tohoto nastudování zážitek. Velkou oporou byl dirigentovi J. Zbaviteli operní orchestr. Ve vzácné shodě s hudbou se ubírala režie Josefa Nováka. Jednotlivé akce na scéně čerpaly svoje podněty z hudby. Charaktery postav z říše lidí i zvířat měly jasné obrysy, k čemuž dopomohly také výstižné kostýmy Dany Svobodové a choreografie Aleny Peškové. Její choreografie oživila les i mysliv-
nu pohybem domácích i lesních zvířat. Působivou baletní kreací byl tanec Vážky (jméno interpretky bohužel zůstalo v programu utajené). Scéna Ivo Žídka zvolila za základ točnu s proměnlivým baldachýnem. Jednoduché, lehké stavby dotvářely prostředí jednotlivých obrazů. Ty se rychle proměňovaly za tylovou oponou s promítnutým lesem a nebrzdily tak plynulost představení. První reprízu dirigoval Jiří Štrunc, který volil rychlejší tempa, než nastudoval J. Zbavitel. Tím ovšem došlo k nepřesnostem ve druhé části opery, protože na rychlejší tempo nezareagoval nejdříve rozpohybovaný sbor, posléze chybující horny. Procítění chybělo některým lyrickým pasážím. Pro Revírníka má plzeňská opera dva kvalitní představitele. Sólistu opery ND v Praze Aleše Hendrycha s krásně témbrovaným basem, dobrou dikcí, snad s trochu užšími nejvyššími tóny. A bodrého v postavě i hlase domácího Jevhena Šokala. Také Bystrouška má interpretky na úrovni. Dívčí Máriu Haan s líbezností v hlase a živočišnou Martinu Bauerovou. Jana Tetourová byla elegantním Lišákem, dobře zpívajícím s poněkud omezeně působícími nejvyššími tóny. Sympatický herecký i pěvecký vý-
kon v téže roli podala Jana Štefáčková. Její na objem bohatý hlas postrádal poněkud více koncentrace. Dobrý dojem v dvojroli Faráře a Jezevce zanechal Roman Vocel a v roli Harašty Jiří Hájek. V dvojroli Rechtora a Komára vystoupil Miroslav Kopp, jehož šťavnatý charakter hlasu a konec konců i fyzický zjev neodpovídal ideálně této dvojroli. Pěkné výkony pěvecko-herecké předvedly na menších plochách Ivana Šaková v roli Kohouta a Tereza Chyňavová v roli Lapáka. Na úspěchu inscenace se podílel také sbor. Škoda distonace sopránů ve zpívání za scénou v obou recenzovaných představeních. Co říci závěrem? Nová inscenace Lišky Bystroušky je jednoznačným úspěchem plzeňské opery. Základ tohoto úspěchu spatřuji v respektování hudby, vůči ní se disharmonicky nevymezovaly ostatní složky jako je (režie, scéna, kostýmy a choreografie), a která se tak stala klíčem k celé inscenaci. Divadlo J. K. Tyla, Plzeň – Leoš Janáček: Příhody lišky Bystroušky. Dirigenti: Jan Zbavitel, Jiří Štrunc, režie: Josef Novák, scéna: Ivo Žídek, kostýmy: Dana Svobodová, choreografie: Alena Pešková. Premiéra: 30. 10. 2004.
30 Hr0501.indd 30
28.12.2004 10:31:18
Z P R Á V Y
N MALÝ
MILA30–2. 11. 2004
9 14. 5. 1
Se sbormistrem Milanem Malým jsme se poznali na podzim roku 1953, kdy jsme nastoupili do téhož I. ročníku Hudební fakulty AMU v Praze. Předtím už absolvoval Pedagogickou fakultu. Při studiu dirigování si jej oblíbil prof. Jan Kühn, zakladatel českého profesionálního sborového zpěvu. To předurčilo Milanovu uměleckou kariéru. Záhy se stal Kühnovým asistentem v Českém pěveckém sboru, teprve krátce předtím plně profesionalizovaném a začleněném do svazku České filharmonie. Dřív, než roku 1956 HAMU absolvoval, dostal nabídku na práci korepetitora v opeře Národního divadla. Byl k ní plně disponován, ale zájmem o řízení sboru ji brzy přesáhl. Už po půl roce byl angažován v Národním divadle jako sbormistr opery. Brzy v této funkci vynikl. Ač to byl silný, téměř hřmotný muž, dokázal se sbory pracovat klidně. Jen málokdy pozvedal hlas, jeho zkoušky probíhaly bez nervózního napětí. Přitom dokázal být náročný a sboroví pěvci jeho nároky akceptovali. Byl velmi pracovitý. K práci v divadle přijal roku 1963 i vedení Pěveckého sboru Československého rozhlasu v Praze, v jehož čele stál jako hlavní sbormistr bez přerušení přes dvě desetiletí. 1976-2000 byl hlavním sbormistrem Národního divadla. S rozhlasovým sborem nastudoval stovky děl všech sborových žánrů včetně četných velkých děl kantátových, oratorních, mešních aj. A v Národním divadle se podílel na nastudování téměř celého operního repertoáru tohoto ústavu. Vedle základního fondu české operní hudby si oblíbil zejména tvorbu Richarda Wagnera. Tomu se také věnoval od roku 1968, kdy se jako zástupce hlavního sbormistra podílel na přípravě 27 ročníků wagnerovského festivalu v Bayreuthu. I po odchodu do důchodu spolupracoval v Národním divadle na některých inscenacích. Bylo mu svěřeno i nastudování Wagnerova Soumraku Bohů, jehož premiéra se chystá na květen 2005. Tento úkol žel už nesplní. Jaroslav Smolka
Z
D O M O V A
Hudba v Praze MEZINÁRODNÍ HUDEBNÍ DESTIVAL PRAŽSKÉ JARO vyzdvihne v roce 2005 odkaz skladatele Josefa Suka a Johanna Sebastiana Bacha. Smetanovu Mou vlast přednesou Londýnští symfonikové se sirem Colinem Davisem. O rok později se dramaturgie chce soustředit na jubilea Wolfganga Amadea Mozarta a Dmitrije Šostakoviče. Mou vlast by měl v tom roce dirigovat s Rozhlasovými symfoniky Ondřej Kukal, který o tento čestný úkol roku 2003 nečekaně přišel kvůli nemoci. Organizátoři Pražského jara plánují na květen 2006 hostování Vídeňských filharmoniků a o rok později Newyorskou filharmonii. I letošní festivalové programy mají ovšem širší záběr než jen klasiku – v nadcházejícím 60. ročníku sahají žánry až k americké jazzové legendě Herbiemu Hancockovi a k etnomaratonu s hudbou z Číny, Senegalu, Mauretánie a Sýrie. V populární řadě figurují také Ondřej Havelka, uniformované orchestry a bratři Ebenové. Na květen se do české metropole chystají některé špičky světového interpretačního umění – například pěvci Anne Sophie von Otter (Mahler, Weill), Matthias Goerne (Mahler, Brahms), Peter Schreier (Bach) a Emma Kirkby (Bach), houslista Gil Shaham (Beethoven, Bartók,Prokofjev) či pianista Alfred Brendel (Haydn, Mozart, Schumann, Schubert). Ze světových dirigentů se představí vedle Davise mimo jiné Mariss Jansons (Beethoven, Dvořák). Sólově vystoupí i pěvkyně Dagmar Pecková (Prokofjev, Schumann, Schreker, Novák, Wagner), dirigovat budou Jiří Bělohlávek (Smetana, Schulhoff, Stravinskij, Prokofjev), Zdeněk Mácal (Beethoven, Suk) a Libor Pešek (Suk). Mezi dalšími osobnostmi lze v programu číst jména A. Borejko, M. Rudy, I. Fischer, A. Hewitt, Z. Růžičková, J. Hlaváč, J. Tůma, V. Hudeček, B. Matoušek, L. Peterková, I. Ženatý, J. Boušková, K. Englichová, J. Bárta, P. Wagner, I. Kahánek, Penguin Quartet, České trio, Afflatus Quintet… Českou premiéru bude mít oratorium Ecce homo Jana Hanuše, Národní divadlo přispěje mimo jiné Wagnerovou tetralogií Prsten Nibelungův, Státní opera Rusalkou. Uskuteční se po loňské dobré zkušenosti tři matiné a čtyři nokturna.
Tomáš Jamník (na fotografii Zdeňka Chrapka) byl jedním z účinkujících, kteří se představili 3. 12. v Komorním sále konzervatoře v Pálffyho paláci na autorském koncertě k nedožitým 80. narozeninám Františka Kovaříčka. Ve skladbách Klavírní sonáta č. 2, Písničky na texty lidové poezie, Sonáta pro housle a klavír, Esercizi per violoncello solo a Temperamenty pro smyčcový orchestr jsme vedle Smyčcového orchestru Pražské konzervatoře pod vedením Františka Pospíšila mohli dále slyšet ještě Daniela Wiesnera (klavír), Alexandru Spurnou (soprán), Vojtěcha Spurného (klavír), Eduarda Bayera (housle) a Michala Macourka (klavír). stroje. Sedmý ročník přehlídky nabídl (17. 10.–28. 11.) celkem 15 koncertů, a to v Praze, v Benešově, Novém Strašecí, České Lípě, Varnsdorfu a v Dolní Poustevně. Patrně největším projektem bylo vystoupení španělských interpretů flamenka v Obecním domě. Festival obsáhl široké spektrum od latinskoamerické hudby přes blues, ragtime, jazz, rock, fingerpicking, folk, country a etnickou hudbu až po klasiku. SINGAPURSKÝ CHLAPECKÝ SBOR Edwarda Becherase, působící při katolické střední škole, se stal (27. 11.) laureátem 14. mezinárodního festivalu adventní a vánoční hudby. Zvítězil v kategorii velkých sborů, kterých se přihlásilo z celého světa více než dvacet. Všestranné, podle porotců skvělé těleso přijelo do Prahy soutěžit poprvé. V kategorii malých sborů byl mezi 27 zúčastněnými tělesy vítězem jihoafrický šestičlenný smíšený pěvecký soubor Boulevard Harmonists. Má zázemí na tamní Severozápadní univerzitě. Zaujal zpěvem a navíc i tanečními čísly. Cenu Petra Ebena za interpretaci jeho duchovní hudby získali tuzemští účastníci – mezi malými sou-
FESTIVAL KYTARA NAPŘÍČ ŽÁNRY uzavřel Australan Tommy Emmanuel a Íránec Shahab Tolouie. První z nich, ve své zemi legenda, je považován za nejlepšího současného „trsátkového“ kytaristu. Druhý představil publiku v síni Atrium perské strunné ná-
bory to byl dětský pěvecký sbor Polanka z Valašské Polanky a ve velkých tělesech Dívčí pěvecký sbor Střední pedagogické školy z Kroměříže. Do Prahy se na víkend na soutěžní přehlídku sjelo na dva tisíce pěvců v padesáti sborech ze 14 zemí tří světadílů. PRAŽSKÁ KOMORNÍ FILHARMONIE v prosinci účinkovala při sérii adventních koncertů. M. Swierczewski dirigoval (12. 12.) benefici pro Audabiac (Bach, Saint-Saëns, Mendelssohn-Bartholdy, Rossini, Sarasate, Dvořák), pak (13. 12.) Koncert pro Obecní dům (Haydn, Mozart, Rossini, Dvořák), Koncert pro Nadaci Škoda (16. 12.) s D. Peckovou (Mozart, Rossini, Bizet, Wagner), koncert (17. 12.) pro Nadaci Kapka Naděje (Mozart, Rossini, Vivaldi, Bizet, Teml), koncert (23. 12.) pro Metrostav s D. Peckovou a V. Prolatem (Mozart, Čajkovskij, Rossini, Bizet). SKLADATELSKÉ SDRUŽENÍ KONVERGENCE se představilo koncertem (24. 11.) v bývalém kostele sv. Vavřince (Crumb, Rybář, Štochl). Účinkoval soubor Convergence.
31 Hr0501.indd 31
28.12.2004 10:31:20
Z
ATELIÉR 90 uspořádal v rámci cyklu Setkávání múz (15. 11.) koncert nazvaný Absolutní hudba (M. Marek, A. Piňos, L. Matoušek, P. Kopecký, V. Matoušek, P. Pokorný, I. Loudová, H. Bartoň, R. Z. Novák). UMĚLECKÁ BESEDA uspořádala (9. 11.) svůj 527. úterek (Dvořák, Ullmann), při němž pěvkyně Soňa Červená četla ze svého životopisného románu. Účinkoval klavírista Daniel Wiesner. GUTTA MUSICAE uvedla (5. 11.) na „dušičkovém“ koncertě ve Studiu Ypsilon výběr barokních písní o bídě života a věčnosti, Madrigaly B. Martinů, skladby z Vietorisova kodexu a Litanie Š. Brixiho. * Hudba doby Přemyslovců a Lucemburků byla na programu souboru (6. 11.) v cyklu Hudba Pražského hradu v bazilice sv. Jiří. * Sv. Jányš se svým souborem zahájil (27. 11.) čtvrtý ročník Strahovských koncertů u Mira. CANTORES MINORES WRATISLAVIENSES, polský komorní soubor, vystoupil (27. 10.) v Zrcadlové kapli Klementina při příležitosti otevření výstavy Stručná historie polské hudby a zahájení projektu Národní knihovny Bibliotheca Sonans. Počítá se s putovními výstavami, koncerty při vernisážích, s restaurováním a digitalizací starých materiálů i s vydáváním katalogů a CD. Projekt je součástí programu Culture 2000, jehož prioritou je ochrana a popularizace evropského kulturního dědictví.
Hudba v Čechách MEZZOSOPRANISTKA KARLA BYTNAROVÁ měla za klavírního doprovodu Iriny Kondratěnkové (5. 11.) recitál v Sukově síni pardubického Domu hudby (Dvořák, Rachmaninov, Mozart, Saint-Saëns, Čajkovskij, Rimskij-Korsakov aj.). ORCHESTR ATLANTIS se sólisty Martinem Kosem (housle), Štěpánem Kosem (klavír) a s dirigentem Vítězslavem Podrazilem účinkovali (30. 11.) na koncertě v orchestrálním studiu Českého rozhlasu v Plzni. Program byl sestaven ze skladeb českých autorů. Zazněla zde díla letošních jubilantů B. Smetany, F. I. A. Tůmy a J. Suka, dále skladby K. Janovického a B. Martinů. Světová premiéra Koncertu pro smyčce, který Karel Janovický napsal pro Orchestr Atlantis, se konala loni
D O M O V A v Plzni. Z letošní reprízy 30. 11. pořídil plzeňský rozhlas živou nahrávku. Závěrečnou skladbou bylo Concerto da camera pro housle, klavír, tympány, bicí nástroje a smyčce Bohuslava Martinů. Koncert se uskutečnil za podpory Nadace 700 let města Plzně, Nadačního fondu kulturní aktivity občanů města Plzně a Nadace Bohuslava Martinů. ZÁKLADNÍ UMĚLECKÁ ŠKOLA VÁCLAVA TALICHA v Berouně uspořádala (16. 11.) společný koncert svých žáků a žáků ZUŠ A. Dvořáka z Příbrami. Vystoupení bylo pro ně zakončením Roku české hudby 2004. V prosinci se kona-
ly dva předvánoční koncerty, z nichž druhý (22. 12.) se uskutečnil v tradiční spolupráci orchestru školy a pěveckého sboru kostela sv. Jakuba v Berouně.
ři programy. V prvním (V. Ullmann, P. Haas, A. Schreiber, F. Weingartner) účinkovalo Kocianovo kvarteto, S. Červená, P. Černoch, M. Hammerle, D. Ritzová a D. Wiesner. Ve druhém soubor divadla Radost uvedl v novodobé premiéře hru se zpěvy Princezna Sylvestrie od Josefa Kompita, ve třetím programu zazněly symfonické skladby E. Schulhoffa, I. Krejčího a V. Kaprála (Czech Virtuosi, Brněnský akademický sbor), ve čtvrtém písně a chansony B. Martinů, R. Benatzkeho a E. F. Buriana (zpívali J. Štefáčková, J. usilová, L. Kerndl).
Hudba na Moravě a ve Slezsku Z(A)TRACENÁ HUDBA byl název přehlídky, kterou v Brně (10.–13. 11.) uspořádala společnost Opus musicum. Cílem bylo upozornit na díla, která musí o přízeň publika z různých důvodů usilovat více než skladby velikánů české hudby. Uskutečnily se čtyFoto archív
Z P R Á V Y
0BA „HRADNÍ“ CYKLY KONCERTŮ měly v listopadu na programu zajímavé programy – Hudba Pražského hradu začala 6. 11. v bazilice sv. Jiří koncertem Hudba doby Přemyslovců a Lucemburků souboru Gutta Musicae Svatopluka Jányše. Cyklus Jazz na Hradě pokračoval 20. 11. vystoupením v Míčovně, kde zahrál kvartet českoamerického kytaristy Rudy Linky s trumpetistou Milesem Evansem. (vla)
Různé
Celostátní Soutěž studentů konzervatoří, která se konala ve dnech 26. až 28. listopadu v Pardubicích, měla podle odborníků velmi vysokou úroveň. Studenti soutěžili ve zpěvu, hře na akordeon a klavír. Například ve hře na klavír bylo uděleno hned několik druhých a třetích míst. „To není tím, že by všichni dosahovali určitého průměru, naopak jsou natolik dobří. Jestliže se jejich výkony liší jen o půl až dva body, udělujeme více ocenění,“ uvedl předseda poroty klavírní soutěže, profesor Ivan Klánský. Podle jeho slov studenti velmi dobře zvládají techniku hry, ale u některých chybí větší vcítění, lyričnost projevu. „Někteří z nich mají určitě šanci pokračovat v hudebním vzdělaní na akademiích,“ dodal Klánský. Do Pardubic přijelo soutěžit 130 studentů a nejsilněji byla obsazena právě kategorie mladých klavíristů. Pro nejlepší z nich připravila královéhradecká firma CMI Melodia stipendia v celkové výši 45 tisíc korun a soutěž vybavila klavíry, z nichž koncertní klavír Yamaha CF III S v hodnotě tři milióny korun měl v České republice premiéru. Zahrál si na něj i absolutní vítěz klavírní soutěže patnáctiletý Lukáš Klánský z Prahy (na fotografii). Na klavír hraje už deset let a hudbě by se chtěl věnovat profesionálně. Na otázku, jak naloží s penězi, které mu firma CMI Melodia formou stipendia poskytla, měl pohotovou odpověď: „Koupím si za ně nějaký minidisk, který by mohl moji hru kontrolovat, protože některé chyby sám neodstraním a často cvičím bez odborného dohledu.“ Udělování stipendií studentům konzervatoří navazuje na projekt nadace Yamaha Music Foundation se sídlem v Tokiu a evropskou pobočkou v Londýně. Tato nadace podporuje mladé talentované studenty hudebních akademií na celém světě. V české republice uděluje každoročně stipendia studentům HAMU, JAMU Brno a Pražské konzervatoře. Firma CMI Melodia, která je výhradním dovozcem nástrojů Yamaha do České republiky na tuto tradici navázala formou stipendií pro studenty konzervatoří z celé republiky. Stipendia si tak rozdělili ocenění studenti v jednotlivých kategoriích i absolutní vítězové. Jsou jimi, kromě Lukáše Klánského ve hře na klavír, také Radek Dlouhý z Plzně ve hře na akordeon a Adam Plachetka z Prahy v sólovém zpěvu.
JIŘÍ PAVLICA, skladatel duchovní hudby a primáš souboru Hradišťan, napsal Oratorium smíru. Nové dílo bylo určeno pro Novoroční ekumenickou slavnost v Praze, kterou z evangelického kostela U Salvátora přenášela Česká televize. Pro skladbu se nechal Pavlica mj. inspirovat texty z Proglasu, Credem a biblickými novozákonními slovy „Ze všeho největší je láska“. Zastoupeny jsou hlavní proudy křesťanství. Pod taktovkou Tomáše Hanuse účinkovala Pražská komorní filharmonie, Kühnův smíšený sbor a čtveřice pěveckých sólistů. Pavlicova kompozice již také figuruje v programu červnového mezinárodního festivalu Smetanova Litomyšl, a to v jednom večeru vedle Rekviem, které před lety napsal muzikálový král Andrew Lloyd Webber. MUSICA NOVA, mezinárodní soutěž elektroakustické a computerové hudby, má (7. 11.) vítěze. V kategorii A je jím Roderik de Man z Nizozemska za kompozici „Music, when soft voices die…“. V kategorii B určené skladbám pro akustické nástroje, hlasy či soubory ve spojení s elektroakustickými médii je první Malle Maltis z Estonska za kompozici nazvanou Res. Porota posuzovala 129 děl z 29 zemí. Nositelkou speciální ceny pro českou skladbu se sta-
32 Hr0501.indd 32
28.12.2004 10:31:21
Foto archív
Z P R Á V Y
Z
D O M O V A
TANA E M S K E 004 ANTIŠ Prof. FR4. 5. 1914–25. 11. 2 1
Ve čtvrtek 25. listopadu zemřel violoncellista František Smetana. Rozloučení s ním v Malé obřadní síni strašnického krematoria bylo tiché, bez proslovů, jen za zvuků violoncella, přítomnosti rodiny a několika desítek lidí, kteří věděli, kdo František Smetana byl. Ale měli bychom to vědět všichni, protože František Smetana je významným představitelem naší poválečné hudby: ve světě známý violoncellista, komorní hráč a pedagog, nositel mnoha uměleckých vyznamenání. S osudem typickým pro mnohé osobnosti, kteří měli tu smůlu, že jejich produktivní věk začal po druhé světové válce a oni nesdíleli světový názor, který tu tehdy vládl. Narodil se v Ohnišťanech na Novobydžovsku v rodině chalupníka. Jako dítě se účastnil amatérského muzicírování a tehdy si ho povšiml legendární pedagog K. P. Sádlo. V jeho rodině potom Smetana za studií strávil šestnáct let. Ještě jako student byl pozván do Českého noneta, pak založil Smetanovo a později i Pražské trio. S manželkou, klavíristkou Dolly Urbánkovou podnikal koncertní cesty do zahraničí. Slibnou kariéru ale v osmačtyřicátém roce překazilo zatčení a odsouzení na rok a půl za takzvanou protistátní činnost. Vždycky chtěl učit, ale samozřejmě po návratu z vězení neuspěl ani na konzervatoři, ani na AMU. A tak, když přišlo pozvání jamajské vlády, odejel učit na Jamajku. Místní podnebí mu ale způsobilo silné revmatické potíže, kterých se už nezbavil do konce života. Přijal tedy místo v USA, nejprve na universitě v Iowě, pak v Richmondu ve státě Virginia. Tam prožil šťastné období. Studenti ho milovali – na auto mu napsali „Our love smiling professor“, a když šel do důchodu, byl jmenován emeritním profesorem. Toho titulu se za celou existenci university dostalo jen třem pedagogům! Mimo to je jeho jméno zapsáno na čestné listině Amerického spolku violoncellistů vedle Pabla Casalse, Pierra Fourniera. Manuela Louise Cassadeho i Emanuela Feuermanna. Přes to všechno se František Smetana vždycky hlásil ke své rodné zemi a projevil to i různými emigrantskými aktivitami, například aktivním členstvím v exilové Československé společnosti pro vědy a umění. To mělo za následek, že všechny gramofonové desky s jeho nahrávkami byly staženy z prodejen i knihoven. Mělo se něj zapomenout. František Smetana se od listopadu 1989 často vracel do Čech a oslavil tu i osmdesáté narozeniny. V květnu roku 2001 se vrátil definitivně a žil v rodině své neteře. Přesto, že většinu života prožil a umělecky působil v zahraničí, jeho jméno patří do dějin české hudby, jako tam patří jméno jeho přítele Bohuslava Martinů, jehož skladby s nadšením a často hrával. Společnost Bohuslava Martinů jmenovala Františka Smetanu, k jeho upřímné radosti, čestným členem. * Devadesátiny tohoto nestora české violoncellové hry připomněl (2. 11.) v pražském Rudolfinu koncert nového souboru Virtuosi di basso. Tvoří ho dva cellisté a deset kontrabasistů České filharmonie. Ludmila Vrkočová
GALERIE ZJEVIŠTĚ pořádala 29. 11. vernisáž výstavy obrázků, kreseb, Tiffani lamp a grafik, na níž se podíleli Věra Křesadlová – Formanová, Matěj Forman a jejich hosté: Isabela Schenková, herečka a výtvarnice, partnerka Matěje Formana, Josefína Formanová, studentka UMPRUM, nejstarší ze tří dcer Petra Formana a akademický malíř Pavel Forman, bratr režiséra Miloše Formana žijící v Austrálii. Po uvítání hostů a představení vystavujících zahrála na kytaru a zazpívala koledu nejmladší dcera Petra Formana Emilka, k níž se přidali všichni hosté, a tak navodili příjemnou předvánoční atmosféru. Poté Matěj Forman se svými divadelními kolegy předvedli loutkové představení na motivy písně O rytíři, kterou živě zahrála hudební skupina Trabant. Vedle řady osobností z okruhu blízkých přátel rodiny Formanových byl na vernisáži přítomen i ministr kultury Pavel Dostál. Součástí výstavy, která skončila 23. 12., byla i díla některých našich předních herců, (mezi nimiž nechyběli např. ani Marek Vašut či Miroslav Horníček) nebo některých muzikantů včetně dlouholetého člena Pražského filharmonického sboru Miroslava Váchy, jehož výtvarná díla s pražskými zákoutími patřila k tomu nejlepšímu, co se na výstavě prezentovalo. Zcela samostatnou kapitolou pak byly úsměvné obrazy Pavla Matušky, které snad i toho největšího škarohlída rozesmály a přivedly na veselejší myšlenky. Jeden z nich s názvem L. van Beethoven a jeho (dnes již) devátá vidíme na fotografii. (jar) la Lucie Vitásková (Ringing Colours), čestná uznání za českou skladbu si odnesli Michal Mayas (Parasites Paradise) a Michal Rataj (Rely-Relay-Relation). Koncert laureátů se uskutečnil (20. 12.) v Divadle Inspirace v Praze. CENU MASARYKOVY AKADEMIE UMĚNÍ – Cenu Rudolfa II. – získali za propagaci české hudby a za výchovnou a vzdělávací činnost prof. Jiří Hlaváč, prof. Jana Jonášová a Hudební fakulta AMU. EVU URBANOVOU v titulních rolích slavných oper představila výstava kostýmů Národního divadla, zpřístupněná (30. 11.–15. 1.) v pobočce Komerční banky na Václavském náměstí v Praze. Sopranistka v této sezoně slaví 15 let od prvního vystoupení v ND. FESTIVAL ETNICKÉ HUDBY A JAZZU JAZZ MEETS WORLD pokračoval v listopadu těmito koncerty – 3. 11. v Baráčnické rychtě vystoupil ku-
bánský oktet Sonora Universal hrající kubánskou hudbu ve spojení s reggae a jazzem, 8. 11 v Redutě zahrál českopolský kvartet Jaromíra Honzáka, 10. 11. v Městské knihovně zpíval chorvatský punkrockový Darko Rundek s kapelou Cargo, 23. 11. v Baráčnické rychtě opět rakouskoafrické seskupení Sigi Finkela African Heart, 26. 11. v Divadle U hasičů mongolská etnická kapela Khuth Mongol a 2. 12. v Městské knihovně izraelskoamerický jazzový kvartet kontrabasisty Avishaie Cohena. * Stejná agentura PJ Music Petra Pylypova zorganizovala již 9. Festival jazzového piana, kde na třech koncertech 7.,13. a 14. 11. zahráli pianisté ze Slovenska, Německa, Francie, Polska, Litvy, Švédska, Dánska, Finska a na úplný závěr největší hvězda Kubánec Ramón Valle. Mezi 18. a 22. 11. v cyklu Skandinávský podzim Pylypov uspořádal i Sami festival – ozvěny světa za polárním kruhem, kde vystoupili etničtí zpěváci a kapely národa Sami ze Švédska, Fin-
ska a Norska. * V rámci jiného etnického festivalu Respeckt Plus v listopadu zahráli v žižkovském Akropolisu 8. 11. švýcarští The Young Boys s Jeremy Narbym, 10. 11. rumunská dechovka fanfare Cioccarlia a 29. 11. saharští kočovníci Tinariwen. (vla) TRADITIONAL JAZZ STUDIO PAVLA SMETÁČKA pokračovalo v letošních oslavách 45. výročí založení – 8. 11. v kostele sv. Vavřince v Praze proběhlo setkání přátel kapely i všech bývalých i současných hráčů, 15. 11. pak ČT 2 uvedla premiéru nového dokumentár-
ního snímku o kapele režiséra Václava Filipa. (vla) DOKUMENTÁRNÍ FILM o Bedřichu Smetanovi nazvaný Ecce homo představily Obecní dům a BVA. Je dílem scenáristy a režiséra Martina Suchánka. Smetana podle tvůrců prožíval velké střety pro své umělecké názory, zažil rodinná dramata i drama osobní – ohluchnutí. Suchánek Smetanu prezentuje v kontextu jeho životních osudů a nastavuje zrcadlo jeho době. Nestaví umělce nekriticky na piedestal, ale dává vyniknout výjimečnosti jeho hudby i jeho zápasu s osudem. (veb)
33 Hr0501.indd 33
28.12.2004 10:31:23
Z E
Z A H R A N I Č Í
V E R B I E R ,
L E T N Í
K O N C E R T N Í
H A L A
Verbier Festival & Academy 2004
K
olikrát jsem si říkala, že ve Švýcarsku je snad stejně tolik hudebních festivalů jako krásných hor. Určitě – nebo skoro určitě – to platí o oblasti Wallisu, což je francouzský kanton na jihozápadě země, kterému patří nejvyšší švýcarské hory, nacházející se na hranicích s Itálií – a také nejvyšší hora Evropy, Mont Blanc, unikla Švýcarům do Francie jen o pár kilometrů. Ostatně ze švýcarského Martigny jezdí do Chamonix speciální červený vláček. Podobný vláček, navíc vyzdobený nefalšovanými bernardýny, jezdí i k italským hranicím – směrem na průsmyk Svatého Bernarda. Když z něho v Sembrancher přestoupíte na jiný podobný a v Le Chable zase na autobus, se kterým se z údolí Rhony vyšplháte do nadmořské výšky 1500 metrů, jste v centru Verbier. Toto dvoutisícové městečko je totiž rozhozeno do příkré stráně, takže se jeho nadmořská výška liší málem dům od domu. Původní stará vesnice s dřevěnými domy, namačkanými na sebe, je položena nejníže – nahoru pokračuje moderní zástavba (včetně unikátního komplexu staveb v původním zdejším stylu – to znamená dřevěných s kamennými střechami kvůli větru a sněhu, který se jmenuje Le Hameau). Ještě výš jsou stanice horských vleků a lanovek – u jedné z nich stává v létě obrovský festivalový stan jako koncertní síň – a odevšad je úžasný pohled na okolní zasněžené vrcholky a alpské ledovce. Do Verbier se jezdí především lyžovat – to tu pak přibudou tisíce lidí. Ale poslední desítku let se něco podobného děje i v létě – návštěvníci přijíždějí sice také za krásami přírody, ale především je sem táhne vidina kulturních zážitků, jaké si v takové koncentraci jako zde nemohou dopřát snad nikde jinde. Letní hosté směřují do Verbier na proslulý mezinárodní hudební festival, který ovšem nepřináší jenom vysoce kvalitní koncerty, ale mnohem víc. Má svůj Orchestr mladých a zároveň ve Verbier probíhá Hudební akademie, což jsou mistrovské kursy, zaměřené na zpěv, tanec, divadlo, komorní hru, klavír a smyčcové nástroje. Letní festival klasické hudby a hudební akademie ve švýcarském Verbier vstoupily loni do druhé dekády své existence. Ve dvou posledních červencových týdnech se denně mohli zájemci setkat na koncertních vystoupeních jednak s proslulým Festivalovým orchestrem mladých hudebníků, s kterým tu pravidelně pracují světoví dirigenti jako Valery Gergiev nebo James Levine a jehož členkou je od založení tohoto výsostně
mezinárodního ansámblu houslistka Lucie Hůlová, jednak s vynikajícími interprety světového formátu, jako jsou např. violoncellisté Lynn Harrell a Mischa Maisky, flétnistka Michaela Petri, houslisté Julian Rachlin, Maxim Vengerov a Joshua Bell, pianisté Martha Argerich, Jean-Yves Thibaudet a Evgeny Kissin nebo zpěvačka Mariana Lipovšek či vycházející hvězda – sopranistka Anna Netrebko. V programech komorních festivalových koncertů byla zastoupena i hudba českých skladatelů Janáčka, Martinů a Dvořáka. Festival byl založen v roce 1994 ve spolupráci místních institucí a švédského impresária, dnes ředitele festivalu, Martina Tisona Engstroema. V roce 2000 se pak za významné pomoci banky UBS podařilo vytvořit také Festivalový orchestr mladých. S panem Engstroemem jsem měla možnost se také ve Verbier setkat. První otázka našeho rozhovoru se zcela přirozeně týkala toho, proč se před lety rozhodl uspořádat festival právě ve Verbier… „Byla tady možnost začít s festivalem od nuly. Alternativou by bylo uspořádat ho v některém městě, ale tam by bylo těžké vytvořit nějakou atmosféru. Verbier byl také v létě úplně prázdný, a přitom zde byly velmi dobré hotely a restauranty. Měl jsem tedy všechny možnosti – včetně infrastruktury – něco vybudovat. Nevýhodou samozřejmě je, že tu není žádný koncertní sál a také žádné prostory pro zkoušky (pozn.: orchestr zkouší v tělocvičně místní školy) a mistrovské kursy. A tak jsme po léta improvizovali, ale teď je to docela dobré. Stan, který stavíme pro koncerty na velkém prostranství pod lanovkou Foto Alberto Venzago
Jana Vašatová
Ředitel festivalu Martin Tison Engstroem
má dobrou akustiku, a myslím, že pozitiva zvítězila nad negativy.“ Před deseti lety tu ale nebylo nic, žádná tradice. Museli jste najít někoho, kdo by vám pomohl… „Od regionu se mi dostalo velmi málo pomoci. Finanční příspěvek od města je menší než jedno procento z celkového rozpočtu. Veškeré peníze tedy musím získat sám od sponzorů a kruhu přátel. Víte, v kulturní oblasti všechno závisí na osobní iniciativě. Myslím, že všechny větší festivaly, orchestry, muzea vybudovali obyčejní lidé, kteří se pro to nadchli a dokázali i sehnat peníze. Kultura je státem podporovaná jen velmi zřídka, a zejména zde, ve Švýcarsku, kde neexistuje ministerstvo kultury, je v této části země s kulturou velký problém.“ Ovšem měli jste a máte sponzory. Především velkou banku UBS. Bylo těžké je získat? „Získat sponzory je velmi těžké, neboť je málo ředitelů a šéfů velkých firem, kteří člověku mohou a chtějí naslouchat, a hned zároveň jednat. Je už nutné mít kontakty s ředitelstvím. Jinak nás většinou pošlou do oddělení sponzoringu, a tady zmizí padesát až sto dotazů a požadavků týdně pod kupami papíru. Před deseti lety to bylo o něco jednodušší, ale také ne lehké. Musíme prostě mít hodně motivace, nadšení, a věřit tomu, co děláme.“ Máte zde obvykle přes 100 mladých hudebníků, a pak známé umělce, takže potřebujete peníze. Jak se sem mladí hudebníci dostanou? Dělají nějaké konkursy do vašeho Festivalového orchestru? „Každý rok děláme přehrávky v přibližně deseti různých zemích, minule to bylo v Šanghaji, v Hongkongu, Moskvě, v řadě měst Evropy, v New Yorku, Philadelphii a tak dále, a pomocí naší sítě kontaktů se pokoušíme najít nejlepší mladé hudebníky. Dnes jsou ti nejlepší samozřejmě ve velkých hudebních centrech, na velkých hudebních školách, jako je například Curtis Institut ve Philadelphii či Juilliard School v New Yorku, nebo Royal College of Music v Londýně. Nemusíme tedy nutně jezdit do všech zemí. Chceme mít ty nejlepší, ale zároveň chceme co nejvíce mezinárodní orchestr – nejen třeba americký nebo evropský orchestr mladých. Chceme tu mít talenty z tolika národů, kolik je jen možné. A to je i zájem banky UBS, protože se jedná o mezinárodní banku, nikoli pouze švýcarskou. Máme zde tentokrát dvaatřicet národností.“ Všichni tady společně bydlí a stravují se a hrají sedm týdnů – kdo jejich pobyt hradí? „Částečně to zaplatí banka, částečně festival. Orchestr přijíždí okolo 20. června a zůstává do začátku srpna. Na zkoušky je celý měsíc – v polovině července
34 Hr0501.indd 34
28.12.2004 10:31:27
začíná festival a končí začátkem srpna. Připravují šest orchestrálních koncertů a zároveň mají mnoho a kvalitní výuky. Protože hudební ředitel, kterým je James Levine, sem každým rokem posílá „kouče“ – první pulty, první koncertní mistry z orchestru Metropolitní opery v New Yorku, dvanáct nejlepších hudebníků. Ti tu stráví přibližně dva a půl týdne a vyučují po skupinách i individuálně. To znamená, že mladí hudebníci, kteří zde hrají v orchestru, mají i soukromé hodiny.“ Jak je to přesně s Akademií ve Verbier, s jejími mistrovskými třídami? Souvisí s Orchestrem mladých nebo nesouvisí? „Orchestr a Festival mají různou organizaci. Mistrovské kursy – Akademie – jsou při Festivalu. Máme akademii orchestrálních nástrojů, zpěvu, divadelní a baletní. Začíná ve stejný den a probíhá stejnou dobu jako festival. Každý mistrovský kurs má osm žáků. Hlásí se jich stovky z celého světa. Na základě zaslané nahrávky a životopisu pak vybereme jen oněch osm, kterým zaplatíme cestovné i pobyt. Zůstanou zde sedmnáct dní.“ Proč toho děláte tolik pro mladé hudebníky? Co vás k tomu vede? „Myslím, že ve Verbier je během festivalu velmi mladá atmosféra. Má orchestr mladých, mistrovskou akademii, a věkový průměr je zde vůbec o hodně nižší než na klasických festivalech. Když přijdete do Lucernu nebo Salcburku, je tam průměrný věk padesát pět nebo šedesát let. Když je mnoho mladých na pódiu, je hodně mladých i mezi posluchači. Myslím, že nám tato mladistvá atmosféra prostě pomáhá přivést sem více mladého publika. Jsou tu rádi.“ Máte s mladým publikem tyto zkušenosti? „Ano. Ani jsem to vlastně tak neplánoval, ačkoli jsme měli orchestr mladých od prvního roku. Kdo má svůj vlastní orchestr, může si také sám stanovit repertoár. To znamená, že jsem mohl angažovat zvlášť dirigenty, zvlášť sólisty, a také zvlášť určit repertoár. Víte, chci mít vždycky nejlepší hudebníky, ale takový Zubin Mehta nebo James Levine by nedirigovali orchestr z Lausanne nebo Ženevy. Ale rádi dirigují orchestr mladých, protože to je jiná zkušenost, něco zcela jiného než dirigovat normální profesionální orchestr. Nemám tedy orchestr jen pro sebe, mám orchestr, pro který je snadnější získat velké dirigenty, než by bylo pro jiné těleso.“ Máte zde velké dirigenty, ale také další velké umělce. Jak to děláte? „Pracoval jsem v hudebním managementu téměř dvacet let, než jsem začal s festivalem. Měl jsem ta-
Z A H R A N I Č Í Foto Mark Shapiro
Z E
Cellová sekce Festivalového orchestru mladých ky velmi silný adresář, hodně kontaktů – a tak jsem v roce 1994 začal. První rok tu už byli Zubin Mehta, Evgeny Kissin, Maxim Vengerov, Mischa Maisky, Yuri Bashmet. A téměř všichni z těchto umělců přijíždějí každý rok znovu. První rok přijeli možná na moji osobní žádost, ale nyní už se jich nemusím ptát. Prostě si toto období v létě rezervují pro Verbier, a přijedou sem, ať chci nebo nechci… Někteří sem přijíždějí i na dovolenou, nikoli hrát. Stal se tady z toho jakýsi umělecký ostrov, kde se relaxuje. Víte, když jsou tu jedni, tak přijedou jiní také. Jenom se musí nějak začít.“ Na ´prostém´ sdělení, že se zkrátka musí nějak začít, aby vzniklo něco pěkného, jako například Festival a Akademie ve Verbier, by můj rozhovor s ředitelem tohoto festivalu Martinem Tisonem Engstroemem mohl skončit. Ale zajímalo mne ještě, co plánuje v budoucnosti. Chystá třeba nějaké změny? „Mám záměr poněkud prodloužit festivalové období. Dále bych chtěl pořádat více koncertů. Na místo jednoho večerního budeme mít od roku 2005 každý večer koncerty dva. Pokouším se také organizovat činoherní divadelní představení, ale zatím hledáme ve Verbier místo, kde bychom mohli hrát divadlo. Možná, že zkusíme pořádat v rámci Akademie víc mistrovských kursů – také pro dechové nástroje; a budeme přemýšlet, jak bychom mohli festival ještě
trochu rozšířit, neboť už nyní jsou všechny koncerty vyprodány. Nechceme už v březnu nebo dubnu zájemcům říkat, že vstupenky už nejsou. Musíme se snažit být vždycky o krok napřed, aby sem publikum stále přicházelo.“ Publikum je zde výsostně mezinárodní; zájemci, kteří vesměs přijíždějí speciálně na festival, který je velmi slavný…… „Řekl bych, že se stal známým, protože tu je mnoho slavných jmen, a protože zde jsou jiné programy než na ostatních festivalech. Nejsou to žádné programy pro turné, žádné programy, které vidíme na ostatních festivalech. Každý program se zkouší a hraje jenom tady. A jen jednou.“ Za jedinečnými programy se zkrátka musí na jedinečné místo. A tím je právě tento nádherný kout walliského Švýcarska, který se otevírá nejen pro turisty, ale posledních deset let také pro hudbu. V letošním roce se Verbier Festival & Academy uskuteční od 22. července do 7. srpna a svou účast přislíbili mimo jiné dirigenti Michael Tilson Thomas, Esa Pekka Salonen, Christoph von Dohnanyi a James Levine, houslisté Joshua Bell, Gidon Kremer, Julian Rachlin, Vadim Repin a Nikolaj Znajder, cellisté Lynn Harrell a Mischa Maisky, klavíristé Martha Argerich, Evgeny Kissin a Jean-Yves Thibaudet a pěvci Rene Pape a Thomas Quasthoff. Pro mladé hudebníky a zájemce o členství ve Festivalovém orchestru mladých tu zopakuji ještě důležité upozornění: konkursy do orchestru se budou konat na přelomu ledna a února 2005 také ve Vídni a v polovině února v Kolíně nad Rýnem – a to od nás není zas tak daleko. Požadovaný repertoár a přesné podmínky a pokyny se zájemci mohou dozvědět na webových stránkách orchestru – www.verbierorchestra.com.
35 Hr0501.indd 35
28.12.2004 10:31:29
Z P R Á V Y
Z E
Divadlo SVĚTOVÁ PREMIÉRA OPERY ANGELS IN AMERICA se uskutečnila 23. 11. v pařížském Théatre du Châtelet. Operu podle hry Tonyho Klushnera, nositele Pulitzerovy ceny, napsal maďarský skladatel Peter Eötvös, autorkou libreta je jeho manželka Mari Mezei. Eötvös také dirigoval premiéru, hlavní role zpívali Barbara Hendricks, Roberta Alexandra a kontratenor Derek Lee Ragin. Klushnerova hra, která byla rovněž zfilmována, vypráví příběh převora Waltera, který dostane AIDS a ve 40 letech umírá; před smrtí si představuje anděla, který může spasit svět. Operu Andělé v Americe, která je třetím Eötvösovým operním dílem, režíroval Francouz Philippe Calvario. ANTONIO GAUDÍ, slavný katalánský architekt, se stal námětem nové opery skladatele Joana Guijoana. Světová premiéra se uskutečnila v Gran Teatre del Liceu v Barceloně 3. 11. Dílo se soustřeďuje na poslední dny Gaudího, kdy ležel v nemocnici poté, co byl na ulici sražen tramvají v roce 1926. V nemocnici, v níž byl považován za bezdomovce díky hadrům, které nosil, rekapituluje Gaudí svůj jednotvárný šedý život v osamocení. Ten byl v ostrém kontrastu ke kypící smyslnosti jeho staveb. Jeho nezájem o ženy a sex vyvolával úvahy o jeho potlačené homosexualitě. Všechny další postavy kromě Gaudího v příběhu jsou smyšlené a reprezentují archetypy lidí, s nimiž Gaudí měl co do činění – jsou to jeho mecenáš, klientka, asistent a obchodník. Hlavní slovo patří baletu, který vytváří kaleidoskopy symbolizující nejen motivy jeho tvorby, ale také skládající fragmenty jeho života po krizi, kdy si zoufal z dokončování katedrály Svaté rodiny; ta nakonec zůstala dodnes nedokončena, byť se stala mezinárodně uznávaným symbolem Barcelony. Operu nastudoval Josep Pons v režii Manuela Huergy.
Osobnosti DO RYTÍŘSKÉHO STAVU povýšila 24. 11. anglická královna Alžběta II. dva umělce, basbarytonistu Willarda Whitea a režiséra Franka Zeffirelliho. Operní pěvec Williard White, který se narodil na Jamaice, debutoval jako Colline v Pucciniho Bohémě v New York City Opera v roce 1974. O dva roky se pak poprvé představil v Anglii, jako Senecca v Monteverdiho opeře Korunovace Poppey v londýn-
Z A H R A N I Č Í
5. mezinárodní klavírní soutěž J. N. Hummela
Bratislava 29. května – 5. června 2005
Soutěž je členem Světové federace mezinárodních hudebních soutěží (WFIMC) v Ženevě a uskutečňuje se s finanční podporou Ministerstva kultury Slovenské republiky Záštitu převzal Rudolf Chmel, Ministr kultury Slovenské republiky Pořadatelé: Hudobná a tanečná fakulta VŠMU Bratislava Slovenská filharmónia Spoločnosť J. N. Hummela Finále soutěže: 4.–5. června 2005 s orchestrem Slovenské filharmonie Uzávěrka přihlášek: 18. února 2005 Prezident: Prof. Marián Lapšanský Podrobné informace: http://www.hummel-competition.sk Kontakt: Medzinárodná klavírna súťaž J. N. Hummela Markéta Štefková, Svätoplukova 18, 821 08 Bratislava, Slovensko Tel./fax: 00421 2 5557 1305, 00421 2 5542 4014, e-mail:
[email protected],
[email protected]
ské Anglické národní opeře a od té doby se stal jedním z nejvýznamnějších světových operních pěvců. Italský režisér Franco Zeffirelli (81) sice nemůže užívat titul „sir“, který je vyhrazen pouze britským občanům, nicméně bude moci nadále užívat za svým jménem iniciály „KBE“ (Knight Commander of the Most Excellent Order of the British Empire). Zeffirelli převzal titul na britské ambasádě od velvyslance Sira Ivora Robertse za přítomnosti italského premiéra Silvia Berlusconiho, svého blízkého přítele. Vedle veleúspěšných shakespearovských filmů (Zkrocení zlé ženy s Richardem Burtonem a Elisabeth Taylor, 1967, Romeo a Julie, 1969 či Hamlet s Melem Gibsonem, 1990) má za sebou Zeffirelli neméně úspěšné operní režie na světových scénách včetně newyorské Metropolitní opery a londýnské Covent Garden. SIR JONATHAN MILLER, jeden z nejvýznamnějších britských operních režisérů, oznámil ukončení své kariéry. Se-
UWE SCHOLZ, ředitel baletu v Lipské opeře, zemřel 21. 11. ve věku 45 let. Narodil se 31. 12. 1958, tancem se zabýval již od čtyř let a později byl jeho profesorem John Cranko, ředitel Stuttgartského baletu. Od roku 1980 se cele věnoval choreografii, v roce 1985 se stal ředitelem baletu a šéfchoreografem v Curyšské opeře. Vytvořil více než 100 baletních choreografií, mj. také pro Vídeňskou státní operu, milánskou La Scalu, Monte Carlo ad. Od roku 1991 působil v Lipsku. AMERICKÝ SKLADATEL GEORGE TSONTAKIS obdržel 28. 11. prestižní cenu Univerzity v Louisville – Grawemeyer Award 2005. Byla mu udělena za jeho 2. houslový koncert, premiérovaný 19. 4. 2003 v provedení Stevena Copese a Saint Paul Chamber Orchestra, dirigoval Miguel Harth-Bedoya. Dvacetiminutový koncert zvítězil v konkurenci více než 160 skladeb z celého světa. Tsontakis je 19. nositelem této ceny, mezi předchozími vítězi jsou György Ligeti, Pierre Boulez, John Adams, Tan Dun, Thomas Ades, John Corigliano, Kaija Saariaho a v roce 2004 Unsuk Chin. Charles Grawemeyer, obchodník a průmyslník, absolvoval Univerzitu v Louisville a celý život se vášnivě zajímal o hudbu a vzdělávání. Jeho Grawemeyerova nadace Univerzity v Lousiville každoročně rozděluje 1 milion dolarů, po 200. 000 dolarů v oblasti hudební skladby, vzdělávání, náboženství ad.
dmdesátiletý umělec, který má na svém kontě mj. inscenaci Rigoletta v mafiánském stylu pro Anglickou národní operu, řekl, že neplánuje už žádnou další režii. Deníku The Guardian si posteskl, že se v Británii cítil vždycky podceňován a že svou poslední produkci Dona Pasquala (premiéra 27. 11. pod taktovkou Bruna Campanelly s Juanem Diego Flórezem a Tatianou Lisnic v hlavních rolích) musel Královské opeře Covent Garden doslova vnutit.
SIR RICHARD ARMSTRONG ukončí v červenci 2005 své působení jako hudební ředitel Skotské opery, další dva roky zde ale zůstane jako poradce, dokud nebude jmenován jeho nástupce. Armstrong vedl Skotskou operu od roku 1993 a nastudoval zde řadu děl od Fidelia až ke světové premiéře opery Inés de Castro od Jamese MacMillana. S velkým úspěchem uvedl i kompletní Prsten Nibelungův.
DONALD RUNNICLES prodloužil svůj kontrakt jako hudební ředitel San Francisco Opera, a to do konce sezony 2008/09. Rozptýlil tak pochybnosti o svém setrvání v USA poté, když veřejně prohlásil, že pokud bude George Bush znovu zvolen prezidentem, opustí USA. Kromě svého postu v San Francisku je Runnicles také šéfdirigent Orchestra of St. Lukes v New Yorku a hlavní hostující dirigent Atlantského symfonického orchestru.
Různé MARIA CALLAS BYLA OTRÁVENA. V tisku to 28. 11. prohlásil italský filmový režisér Franco Zeffirelli. Podle něj byla slavná italská pěvkyně zavražděna jednou klavíristkou, jež se zoufale chtěla zmocnit jejího dědictví v hodnotě 5 milionů liber. Tato klavíristka patřila k okruhu umělčiných „nových přátel“ na konci jejího života. Zeffirelli, který natočil film
36 Hr0501.indd 36
28.12.2004 10:31:30
Z P R Á V Y o jejích posledních dnech, řekl, že Callas byla zcela v područí klavíristky jménem Vasso Devetzi. „Bylo mi tehdy řečeno, že Maria zanechala poslední vůli, v níž vše odkázala své služebné, šoférovi a domovu důchodců pro hudebníky“, prohlásil Zeffirelli. „Ale po její smrti se závěť nenašla a Devetzi dostala téměř veškerý majetek pěvkyně. Devetzi dávala Marii po celý ten čas prášky na spaní a amfetaminy. Je proto oprávněné věřit, že Devetzi Marii otrávila a všechno ukradla. Proč jinak by Devetzi nechala Mariino tělo okamžitě po pohřbu zpopelnit? Maria nenáviděla myšlenku na kremaci. Pitva provedena nebyla a za příčinu smrti byl označen infarkt.“ Také Vasso Devetzi je dnes mrtvá. Jsou to údajně její dědici, kdo dnes dali šperky Marie Callas do aukce Sotheby (viz níže), a získali tak přes 1 milion liber. ŠPERKY MARIE CALLAS byly na aukci v Ženevě 24. 11. prodány za 1. 44 milionů euro. Aukce Sotheby se zúčastnilo kolem 200 sběratelů. Prodej zahrnul 11 šperků, z nichž většinu věnoval slavné operní divě její manžel Giovanni Battista Meneghini. Nejdražší šperk, diamantový prsten o 11. 7 karátech, byl prodán za 262. 000 euro, odhad Sotheby byl maximálně 157. 000 euro. Když Callas v roce 1977 zemřela ve věku 53 let, nezanechala žádné dědice ani poslední vůli. Jména prodávajících Sotheby drží v tajnosti. VZÁCNÉ VIOLONCELLO, které zhotovil italský mistr Giovanni Battista Guadagnini, bylo prodáno v aukci Christie v Londýně za rekordní cenu 341. 250 liber. Neobvyklé je i to, že je znám kupec – holandský cellista Pieter Wispelwey. Nástroj pochází z roku 1760 a je jedním z pěti Guadagniniho cell, které se objevily v aukcích za posledních 20 let. Aukce Christie je držitelem rekordu v prodejní ceně hudebního nástroje – a to Kreutzerových houslí, které zhotovil Antonius Stradivari a které byly prodány v dubnu 1998 v Londýně za 947. 500 liber. DIRIGENT DANIEL OREN BYL ZATČEN, když opouštěl newyorskou Metropolitní operu poté, co dodirigoval Bohému. Světově proslulý izraelský dirigent (49), který nyní žije v Monte Carlo a právě se rozvádí se svou druhou ženou, byl obviněn, že ignoroval předvolání k soudu. Orenova advokátka řekla, že její klient
o žádném předvolání nevěděl, a že zatčení v zákulisí Metropolitní opery bylo dílem Orenovy manželky, která tak chtěla dosáhnout veřejného skandálu.
Z E
Z A H R A N I Č Í
Hudební nakladatelství
EDITIO BÄRENREITER PRAHA, spol. s r. o.
PRINC CHARLES objednal skladbu na počest své babičky, královny matky. Oslovil britského skladatele sira Richarda Rodneye Bennetta, který napsal sedmadvacetiminutovou skladbu pro violoncello a orchestr a nazval ji Reflections on a Scottish Folksong. Premiéra se má uskutečnit začátkem roku 2006 s cellistou Paulem Watkinsem a Filharmonickým orchestrem, jehož je Charles patronem. Princ Charles hrál v mládí na cello a při soukromých příležitostech Filharmonický orchestr rovněž diriguje. Královna matka milovala edwardiánské písně a zpívávala je svým vnoučatům na dobrou noc.
si Vám dovoluje nabídnout novinku
Adam Michna z Otradovic OFFICIUM VESPERTINUM – PARS III H 7979, ISMN M-2601-0300-9 partitura rozsah 76 stran, cena 230 Kč
Poslední svazek teprve koncem minulého století zkompletovaného a novodobě poprvé vydávaného Michnova cyklu chrámových skladeb je zasvěcen poctě Panny Marie. Obsahuje dvojí zhudebnění cantica Magnificat, mariánské antifony Alma Redemptoris Mater, Ave Regina caelorum, Regina caeli laetare, Salve Regina, Sub tuum praesidium a Loretánskou litanii. Na závěr jsou připojeny Falsi bordoni pro případnou recitaci žalmů, které nejsou v předcházejících (žalmových) svazcích zhudebněny. Partitura zahrnuje smíšený sbor, sólový part, původní číslovaný bas a návrh jeho provedení. Nástroje je možno přibrat ad libitum podle odpovídající dobové praxe. Partituru připravil k vydání a generálbas vypracoval Vratislav Bělský, předmluvu napsal Jiří Sehnal.
Čeští umělci v zahraničí HOUSLISTA VÁCLAV DVOŘÁK, semifinalista soutěže Carla Nielsena v New Yorku a absolvent Dánské královské akademie v Kodani a AMU v Praze, byl přizván ke spolupráci s Českým nonetem v rámci jeho koncertního turné po Severní Americe, které se konalo na přelomu října a listopadu 2004. Během turné umělci procestovali 15 států USA. Pro pořad St. Paul Sunday Morning, který je součástí vysílání Minnesota Public Radio, České noneto spolu s Václavem Dvořákem nahrálo skladby českých autorů.
Na Vaše objednávky se těšíme na adrese: Editio Bärenreiter Praha, spol. s Zákaznické centrum: Pražská 179, 267 12 Loděnice u Berouna tel.: 311 672 903, 603 179 265, fax: 311 672 795 e-mail:
[email protected], www.noty-knihy.cz, www.editio-baerenreiter.cz
ponských sólistů tu provedl Beethovenovu Devátou, vedle např. New York Philharmonic s Lorinem Maazelem (Dvořákova Novosvětská), Wiener Symphoniker s Yakovem Kreizbergem (Schubertova 8.), Royal Concertgebouw Orchestra s Marissem Jansonsem (Čajkovského Patetická) a dalších. Česká filharmonie účinkovala také na Festivalu české hudby. Všechny koncerty dirigoval Zdeněk Mácal.
ČESKÁ FILHARMONIE podnikla v listopadu 2004 své od roku 1959 již 18. turné po Japonsku. První koncert se uskutečnil v Kita-kjúšú 12. 11. Orchestr vystoupil celkem na 15 koncertech v Tokiu, Jokohamě, Sapporu, Kawasaki a Korijamy. Turné ČF ukončila dvěma koncerty na Tchaj-wanu. Část zájezdu absolvovala ČF za spoluúčinkování Pražského filharmonického sboru na koncertech s Janáčkovou Glagolskou mší, Dvořákovou Stabat Mater a Beethovenovou 9. symfonií. Čeští umělci vystoupili také na dvou koncertech v Suntory Hall v rámci NHK festivalu. První z nich také japonská televize NHK živě přenášela. Tématem letošního festivalového ročníku byla „Last Symphony“. Česká filharmonie, Pražský filharmonický sbor a čtyřlístek ja-
SKLADBA HOJ, HURÁ HOJ, Otmara Máchy byla podle Joela Blahníka (USA) vybrána jako jedna z 24 nejlepších a nejvýznamnějších kompozic pro soprány na světě. Je zařazena do třísetstránkové publikace, je doprovozena rozborem a „návodem na zvládnutí“. Knihu vydal velký americký nakladatel McGraw Hill-Glencoe. Mácha je mezi sedmi neamerickými autory s celkem devíti skladbami.
r. o.
OPERNÍ SOUBOR NÁRODNÍHO DIVADLA MORAVSKOSLEZSKÉHO hostoval v Teatro Coccia v severoitalské Novaře. Přestože většina operních inscenací vzniká v produkci tohoto divadla, které má stálý orchestr, sbor i balet, pro zahájení sezony 2004/ 2005 si Teatro Coccia vybralo inscenaci Verdiho opery Rigoletto v nastudování operního souboru NDM. Třikrát (5., 6. a 7. 11.) tak v Itálii viděli a slyšeli, jak se dělá „jejich“ opera v Ostravě. Mnohokrát se v průběhu představení i na děkovačce ozvalo z hlediště „Bravo!“. Zpívali Agnieszka Bochenek-Osiecka (Gilda), Luciano Mastro (Vévoda), Seung Yong Oh (Rigoletto), Erika Šporerová (Maddalena), Martin Gurbaľ (Sparafucile), inscenaci nastudoval režisér Luděk Golat a dirigent Paolo Gatto. Opera NDM dostala pozvání na příští sezonu. sla
37 Hr0501.indd 37
28.12.2004 10:31:32
S T U D I E ,
K O M E N T Á Ř E
Česká operní divadla I. Z minulosti k současnosti Josef Herman
V
letošním ročníku Hudebních rozhledů přineseme sérii dvanácti pohledů na české operní divadlo. Deset dílů bude monograficky věnováno jednotlivým operním domům, především jejich současnosti, za kterou budeme považovat patnáctileté období od listopadu 1989, ovšem přihlédneme ke klíčovým událostem jejich historie. Poslední díl bude věnován přehledu nestatutárních operních domů a produkci operních škol, první díl pak věnujeme stručnému přehledu logiky vývoje operního divadla na našem území. Počátky opery, jak známo, sahají k přelomu 16. a 17. století do Itálie, o něco málo později do Anglie, Francie a Německa. Důležitou, byť ne jedinou a zřejmě ani ne nezbytnou roli přitom hrála proslulá camerata, tedy spolek význačných mužů slunné Florencie, kteří v době vrcholící vícehlasé hudby oživovali antickou monodickou hudbu „stile recitativo“ a mylně se domnívali, že se vracejí k původnímu provozování antické tragédie. Jeden z nich, Jacopo Peri, uvedl už v roce 1598 patrně první operu v tomto duchu, Dafne. Hudba se ovšem používala v dramatické funkci mnohem dříve, možná dokonce od nepaměti, víme o středověkých duchovních i světských hrách, intermédiích, pastorálách, v Anglii masques. Ba dokonce i v lůně vrcholící polyfonie se už v poslední čtvrtině 16. století zrodila tzv. madrigalová opera. Opera se dále vyvíjela především v Římě, kde ji obohatili o velkolepé sbory, a v Benátkách, kde opustila výlučné prostředí šlechtických sídel a hrála se ve veřejných městských divadlech, a kde jí doplnili o opulentní barokní podívanou. Nový útvar rychle pronikl do Evropy, jedním z hlavních operních center se stal habsburský vídeňský dvůr a ten už měl rozhodující vliv na vývoj opery i v českém, moravském a slezském prostoru. Zprvu se i u nás opera provozovala zejména v zámeckých divadlech. K nejznámějším z nich patří divadlo na zámku v Českém Krumlově, cenné zejména dochovanou barokní mašinérií jeviště a bohatou sbírkou původních dekorací a hlavně divadelních kostýmů. A připomeňme ještě Jaroměřice nad Rokytnou, kde se zrodila první částečně česky zpívaná dvouaktová opera Františka Václava Míči O původu Jaroměřic pro zámecké divadlo hraběte J. A. Questenberga. Rozhodujícím impulsem pro rozvoj operní-
ho divadla v našich zemích však bylo provedení korunovační opery J. J. Fuxe Constanza e Fortezza (1723), k němuž se z celé Evropy, především ovšem z Vídně, sjelo přes tři sta účinkujících a vrcholně barokní divadelní podívanou stvořil na Pražském Hradě Giuseppe Galli-Bibiena. Hned v následujícím roce angažoval hrabě František Antonín Špork italskou společnost Antonia Denziho a otevřel operní scény ve svém pražském paláci a na zámku Kuks. Poté do českých zemí zajížděly pravidelně další italské společnosti, které se ovšem přechodně uplatnily již dříve, např. v lázeňském divadle v Karlových Varech už koncem 17. století. Centrem provozování opery se přirozeně stala Praha, kde také vzniklo první veřejně přístupné městské Divadlo v Kotcích (1738--1781), v němž působili vesměs italští impresáriové a kde uvedl některá svá díla Ch. W. Gluck. V Brně se opera hrála zprvu nepravidelně v budově Reduty (Don Juan 1734). Opery se ovšem nadále hrály v zámeckých divadlech, ale také nepravidelně v jiných prostorách. Zvláštním případem je skupina tzv. hanáckých a „řemeslnických“ oper z prostředí náboženských řádů jižní a střední Moravy a také kantorů. Další osudy operního divadla se odvíjely z osvícenských představ o společenském významu a poslání divadla. Hrabě Nostic na jejich základě roku 1783 otevřel reprezentativní Nosticovo hraběcí národní divadlo, proslulé světovou premiérou Mozartovy opery Don Giovanni (1787), od následujícího desetiletí přezvané na Stavovské divadlo (Ständetheater). Budova byla prakticky sto let centrem opery na našem území, a to opery převážně německé. Od konce 18. století vznikaly německé divadelní budovy také v řadě menších měst. Provozování opery v české řeči se vymezovalo právě vůči síti německých divadel na našem území. Opera (singspiel) v české řeči byla v posledních dvaceti letech 18. století součástí divadelního programu obrozenců (Bouda, Divadlo U hybernů), poté se stala doplňkem německého provozu Stavovského divadla zásluhou zejména Františka Škroupa, který opět na obrozenských ideálech spoluzaložil první český víceméně amatérský operní soubor (1823 provedli český překlad zpěvohry Švejcarská rodina Josefa Weigla). Byl základnou pro první soustavnější českou operní tvorbu (F. Škroup: Dráteník 1826), též ovšem německou (F. Škroup: Kolumbus), pře-
devším se však hrál dobový světový repertoár v českých překladech. Samostatný český profesionální soubor vznikl až v Prozatímním divadle (otevřeno 1862, ve Stavovském zůstal německý soubor), v němž se především zásluhou Bedřicha Smetany a jeho následovníků formovala moderní česká národní opera nejen kompozičně, ale též jevištní interpretací. Praha v té době už měla několik divadel, mj. velké Novoměstské divadlo, které soubor využíval při významnějších příležitostech, neboť prostory Prozatímního divadla byly velmi stísněné. Hrály se i operety především v letních měsících v tzv. arénách a do počátku 20. století dokonce ještě i v nové budově Národního divadla (1883). České operní divadlo se s jistou pravidelností začalo hrát od roku 1865 v Plzni, v Brně od 70. let a pak zejména po zřízení Prozatímního divadla v roce 1884. Stále však na českém území dominovaly německé operní soubory, pražské německé divadlo také v roce 1888 získalo novou reprezentativní budovu – spolu s ním a Stavovským divadlem, v roce 1920 násilně zabraným původnímu německému nájemci a přičleněným k Národnímu divadlu, tvoří dodnes trojici hlavních pražských operních domů. V letech 19071919 hrálo v Praze operu i operetu také Městské divadlo na Královských Vinohradech. V Brně se hrála česká opera v letech 1884-1918 v malém Divadle Na Veveří, poté získala dosud německé Divadlo na hradbách (1919, dnešní Mahenovo divadlo), kde se za šéfa opery Františka Neumanna (1919--1929) uváděly světové premiéry oper Leoše Janáčka. Česká operní divadla tedy vesměs vznikala na základě německých operních divadel ve dvou vlnách po dvou světových válkách, v nichž Německo bylo poraženo a německé obyvatelstvo z území České republiky víceméně vytlačeno. V období první republiky ještě v některých místech koexistovaly české a německé soubory (Praha, Brno, Ostrava), případně zůstávaly pouze německé soubory (Liberec, Ústí nad Labem, Opava), po roce 1945 dvojjazyčné provozování divadla, tedy i opery, definitivně zaniklo. Spolu s postupnou izolací v důsledku tzv. železné opony tato skutečnost výrazně přispěla k provincionalismu českého operního života, na němž nemohly nic podstatného změnit ani nesporné úspěchy českých umělců, případně sporadická úspěšná hostování českých divadel ve světě. Zejména zánik pražského Nového německého di-
38 Hr0501.indd 38
28.12.2004 10:31:35
vadla (Neues Deutsches Theater, provoz vlastního souboru ukončen v roce 1938, poté v budově nepravidelně hostovaly německé a jiné zahraniční soubory) znamenal podstatné ochuzení zdejšího operního života, neboť za vedení Angelo Neumanna, Alexandra Zemlinského a Georga Szélla bylo špičkovým evropským operním domem s průbojnou dramaturgií (Ernst Křenek, Arnold Schoenberg, Paul Hindemith, Alban Berg, Dmitrij Šostakovič, hojně R. Wagner, kompletní Ring 1923--1924, aj.), v němž hostovaly špičky německého pěvectví i operní režie. Novoměstské divadlo v Praze v 60. letech 19. století V první vlně tedy vznikly české operní soubory v Národním divadle morav- politiky totalitního režimu, jak se dnes často sko-slezském v Ostravě (1919, šéf Jaroslav Vo- mylně tvrdí. Naopak se komunistickým reorgel) a v Českém divadle v Olomouci (1920, šéf ganizátorům divadla nikdy nepodařilo ustavit Karel Nedbal) – to pravidelně hostovalo v řadě nové operní soubory v místech bez předchozí českých měst, mimo jiné v Liberci a také v Čes- německé tradice, pokoušeli se o to marně nakých Budějovicích, kde působil domácí sou- příklad v Hradci Králové. Zmíněná uzavřenost českého operního života bor jen nepravidelně. Zajíždělo také do Prahy a na Slovensko, hostovalo i ve Vídni. Za první a vlivy státního zřizování divadla v letech 1945-republiky hrály opery a častěji operety i nej- 1989 měly několikeré důsledky. Jednak se vytvovětší kočovné společnosti, které ovšem byly řila uzavřená hierarchie souborů od nejmenších v létě 1945 výnosem ministra Zdeňka Nejed- oblastních přes „krajská“ a posléze „státní“ (faklého definitivně zrušeny. V druhé vlně vznikly ticky bývalá zemská – Brno, Plzeň, Ostrava) po české operní soubory v Liberci, Ústí nad La- pražské Národní divadlo, které se stalo vytoužebem, Opavě a posléze Českých Budějovicích, nou metou všech operních umělců. Zřizování zav Praze v budově Nového německého divadla jišťovalo všem souborům relativně dobré finanpřechodně existovala průbojná Opera 5. vět- cování, ovšem za cenu politické cenzury, bylo na, v roce 1948 přičleněná k Národnímu di- však možné hrát široký repertoár včetně velkého vadlu. Tehdy byla budova přezvána na Smeta- podílu původních novinek. Přerušení kontaktů novo divadlo poněkud nelogicky, neboť Sme- s cizinou a tedy možnosti srovnání se projevitana s tímto prostorem neměl nic společného lo zejména v postupném poklesu kvalitativních na rozdíl od J. K. Tyla, po němž bylo nazváno kritérií pěvectví a hudební i jevištní interpretace v tomto období Stavovské divadlo. Je zřejmé, (dosud se s tím zdejší operní divadlo nevyrovnaže současná síť českých operních divadel je vý- lo), na druhé straně však (až na výjimky) i nejlepsledkem dlouhého vývoje zejména německé- ší síly zůstávaly doma, bez možnosti mezinárodho divadla, po němž české soubory zpravidla ní kariéry. Samotná příprava inscenací, zejména převzaly i budovy (výjimkou je Velké divadlo hudební nastudování, byla pečlivá, k vrcholu v Plzni) a fundus, a nikoli výsledkem kulturní se propracovala interpretace český oper (s vý-
K O M E N T Á Ř E Foto archív
S T U D I E ,
jimkou Janáčka), byla zde plejáda vynikajících operních dirigentů a několik špičkových režisérů a scénografů. V posledních dvaceti letech se ovšem do sebe uzavřený operní život začal vyčerpávat a silně postrádal vnější impulsy. Ty se českému opernímu divadlu dostaly až po listopadu 1989, kdy se zásadně přehodnocuje vše zmíněné v předchozím odstavci. A to s výsledky dobrými i špatnými. Je zřejmé, že se současné operní divadlo zbavilo předchozích omezení, což vede k rozšiřování operního provozu (včetně soukromých či skupinových aktivit), na druhé straně je výrazně podfinancované, neboť není dodnes uspokojivě vyřešen systém vícezdrojových dotací. Především se však operní divadlo dostalo do dříve netušené konkurence nejen v rámci opery, a to už reálně evropské, ale dalších společenských, uměleckých a zábavních aktivit současné společnosti. Vstoupilo prostě do mezinárodního tržního prostředí ve všech rovinách své existence, s přílivem pěvců z východního bloku, s odlivem nejlepších sil do zahraničí, s potřebou proměny repertoáru, s nezbytností hledat současnou jevištní poetiku. Jak se s tím vším jednotlivá divadla vyrovnávají budeme sledovat v dalších pokračováních tohoto cyklu.
39 Hr0501.indd 39
28.12.2004 10:31:35
S T U D I E ,
K O M E N T Á Ř E
Kapitoly o Richardu Wagnerovi
W
agner byl spjat s Čechami doslova již od malička. Poprvé zde byl totiž už jako kojenec, neboť ve svých dvou měsících bydlel se svou matkou od poloviny července do poloviny srpna 1813 v domě U tří bažantů v Teplicích, kde měl být chráněn před nadcházejícími válečnými událostmi. Prahu navštívil poprvé ve třinácti letech, kdy roku 1826 jel na týden za svými sestrami – Rosalií a Klárou – které od toho roku byly angažované k pražskému divadlu. O rok později se na výlet z Drážďan do Prahy vydal tentokrát pěšky, protože neměl dostatek prostředků na jízdu. V Teplicích mu již došly síly, a proto si najal povoz, který ho dovezl do Lovosic (více peněz neměl) a odtud pokračoval zase pěšky. Počtvrté navštívil české země v roce 1832 cestou do Vídně a zpět. Navštívil mj. Brno, pět týdnů strávil na pachtovském zámku v Pravoníně, kde mimo jiné pracoval na svém libretu Svatba. Nezapomněl se také zastavit v Praze. Ve stejném roce se Praha také nesmazatelně zapsala do dějin Wagnerovy tvorby, neboť zde měla premiéru jeho Symfonie C dur. Popáté k nám zavítal roku 1834. 17. června se ubytoval v hotelu U krále pruského v Teplicích, kde strávil několik týdnů a poté se opět vydal do Prahy. Krátce se v Praze zastavil také když tudy projížděl do Karlových Varů, aby si poslechl zdejší operní soubor a uvážil možnost angažování některých pěvců v Magdeburku, kde se stal kapelníkem. V červnu 1842 jel opět do Teplic, kam se pravidelně jezdila jeho matka léčit, a krátce navštívil také Prahu. V Teplicích a v Ústí nad Labem pracoval na libretu Tannhäusera. Hrad Střekov v Ústí je považován za jeden z významných inspiračních momentů při práci na této opeře. V létě příštího roku se sem vrátil a v Tannhäuserovi pokračoval. V létě 1845 byl Wagner v Mariánských Lázních, kde mimo jiné pracoval na scénáři libreta Mistrů pěvců norimberských a Lohengrina. 9. srpna odjel se zastávkami v Karlových Varech, Teplicích a Ústí nad Labem do Drážďan. V roce 1848 chtěl přijet do Prahy samozřejmě na premiéru Kittlovy opery Bianca und Giuseppe na své libreto, což se mu nakonec nezdařilo. Nicméně se v tomto roce v Praze krátce zastavil, když se vracel z Vídně.
Nejvíce je Wagnerovo jméno spjato s Prahou v roce 1863, neboť zde dirigoval své koncerty. Navíc tehdy byl v Praze přijat nejokázaleji, protože nyní zavítal do Prahy jako již vysoce uznávaný Mistr. Národní listy 14. ledna 1863 přinášejí zprávu o tom, že v příštích dnech zavítá do Prahy Wagner, který má 25. ledna dirigovat koncert ze svých skladeb na Žofíně. Hudební časopis Dalibor píše 20. ledna, že Wagner přijede tento týden. O týden později otiskuje WagneHrad Střekov u Ústí nad Labem se stal významným inspiračním zdrojem rův dopis, ve kterém se k opeře vyznává, jak se na Prahu těší. Nakonec do Prahy přijel až 5. února a kon- svědčí například Politik 11. února či Bohemia, kde cert byl přesunut na 8. února. Na programu za- recenze vyšla dokonce na tři pokračování. Mimozněla předehra k Mistrům pěvcům norimberským, řádný úspěch koncertu přilákal Wagnera do PraMilostná píseň Sigmunda, Ouvertura k Faustu, Tan- hy ještě 31. října téhož roku, aby dirigoval další nhäuserovi, Shromáždění Mistrů pěvců a předehra dva koncerty, tentokrát na nich zazněly scény ze k Tristanovi a Isoldě. Za zajímavost stojí zmínka, Siegfrieda, Mistrů pěvců, Valkýry a Tristana a Isolže v orchestru tehdy pod Wagnerovou taktov- dy. 4. listopadu navštívil ve Stavovském divadle kou hrál dvaadvacetiletý Antonín Dvořák. Úspěch představení Bludného Holanďana, které bylo hráno koncertu byl velkolepý a značnou pozornost mu ke skladatelově poctě. Naposledy zavítal Wagner do Prahy v polovině září 1875, kdy sem přijel na tři dny, když předtím trávil nějaký čas opět v Teplicích a Karlových Varech. Wagner se stýkal s mnoha hudebními osobnostmi, které pocházeli z Čech. Byl mezi nimi např. Jan Bedřich Kittl (1806--1868), který na Wagnerovo libreto napsal operu Bianca a Giuseppe, skladatel Josef Dessauer (1798--1876), pro něhož vzniklo Wagnerovo libreto Doly ve Falunu či kritik August Wilhelm Ambros (1816--1876). Velkým Wagnerovým přítelem byl tenorista Josef Ticháček (1807--1886), který jako přední sólista drážďanské opery byl prvním představitelem Rienziho a Tannhäusera. Navázal důležité styky s ředitelem pražské konzervatoře Friedrichem Dionysem Weberem (1766--1842). Wagnerův telegram z 20. 3. 1859 do Prahy AnV archivu Pražské konzervatoře je uchováno tonu Atpovi dokonce 15 originálů Wagnerových dopivěnoval i pražský německý tisk. Na svou dobu sů hudebnímu organizátorovi Antonínu Aptovi neobvykle byl titulek recenze velmi výrazný, jak (1815--1887). Foto archív
Pavel Petráněk
Foto archív
II. Wagner a Čechy
40 Hr0501.indd 40
28.12.2004 10:31:36
S T U D I E ,
K O M E N T Á Ř E
Jana Vašatová
M
uzeum české hudby, posléze přejmenované na České muzeum hudby, které se víc jak celé desetiletí– od roku 1990 po restituci svého původního sídla ve Velkopřevorském paláci – potýkalo s omezenými prostory nejen pro výstavní činnost, ale i pro svoji práci, zpřístupnilo 19. listopadu loňského roku novou stálou expozici ve své nové budově v Karmelitské ulici v Praze 1. Rozsáhlý objekt bývalého barokního kostela sv. Máří Magdaleny sloužil svého času postupně jako pošta, četnická kasárna a Státní ústřední archiv. Po rozsáhlé rekonstrukci, provedené citlivě a vskutku krásně společností Skanska podle projektu ing. arch. Tomáše Šantavého, bude nyní využíván Národním muzeem – Českým muzeem hudby. Jak se zde budou cítit návštěvníci je lehké uhodnout. Jaké podmínky zde našli pracovníci muzea, na to odpovídá ředitelka ČHM dr. Eva Paulová. „Muzeum se dosud pohybovalo ve velmi provizorních podmínkách. Ve Velkopřevorském paláci jsme byli až do jara 2003, kdy jsme celý objekt vyklidili včetně sbírek a pracoven a přestěhovali se do Karmelitské ulice. Budova je nádherně upravená, svým postupně dokončovaným vybavením i rozměry poskytuje odpovídající zázemí pro naši činnost a především klimaticky a bezpečnostně dobré prostředí pro naše sbírky. ČMH zde našlo opravdu důstojné sídlo. Po deseti letech jsme opět mohli zpřístupnit – a ve větších prostorách – naši studovnu, která bude sloužit nejenom sbírkám hudebně-historického oddělení a oddělení hudebních nástrojů, ale najdou zde důstojnější prostředí i badatelé, zabývající se fondy Antonína Dvořáka a Bedřicha Smetany. V současné době také pracujeme na konverzi našeho katalogu do počítačové databáze; zatím k nám může badatel přijít do studovny, kde má k dispozici klasické katalogy a kde mu žádané materiály pro studium zpřístupníme.“ Sbírky Českého muzea hudby jsou velice rozsáhlé a stěží mohou být celé uplatněny v nové expozici, jak vysvětluje její kurátorka, dr. Jana Fojtíková. „Sbírka hudebních nástrojů čítá téměř 3000 kusů, v expozici je jich uplatněno kolem 400. Ale Muzeum není jen sbírka hudebních nástrojů. Máme řadu dalších sbírkových úseků – spravujeme největší ikonografickou sbír-
ku v České republice a je zde největší noto- Opekarem a výtvarníkem Milanem Caisem vý archiv na území České republiky, kde je jsme se pokusili přiblížit ve velké zkratce poshromážděno kolem 100 tisíc zpracovaných divuhodný svět populární hudby od počátku hudebnin a ještě celá řada materiálů dosud do konce 20. století. Expozice zde prezentuje nezkatalogizovaných. Ráda bych připomně- i nejnovější hudební nástroje, (o nichž málola ještě jeden náš fond, který nemohl být celá kdo ví, že je také sbíráme), používané v jazzu léta používán, a to je fonotéka. ČMH spravuje nebo big-beatu. Jsou zde např. unikátní náobrovský fond gramodesek, cédéček, zkrátka stroje, zhotovené pro Světovou výstavu v Bruzvukových nosičů od těch nejstarších válečků selu 1958. Také další místnost je věnovaná 20. století, tomu, kde skončilo v oblasti vážné až po nejnovější media.“ Nová budova zůstala zachována jako cha- hudby ve vývoji hudebních nástrojů. To je karakteristický barokní chrámový prostor s ocho- pitola velmi zajímavá, výrazně spojená s česzy. Ve 2. patře jsou pracovny a depozitáře, stu- kou historií – kapitola mikrointervalové huddovna je ve 3. patře a expozice zabírá celé první patro. Samotný název nové expozice „Člověk-Nástroj-Hudba“ navozuje určité asociace a určitý směr, kterým se tato expozice ubírá. EP.: Záměr expozice je opravdu daný tímto názvem, protože jsem museli vyřešit důležitou metodickou otázku: hudba se totiž – kromě hudebních nástrojů – velmi špatně vystavuje. Proto jsme na základě organologického libreta, připraveného dr. Bohuslavem Čížkem, pojali hudební nástroj jako prostředníka mezi člověkem a hudbou. Je to věc, kterou musí vzít člověk do ruky, aby mohl hudbu slyšet. Z naší reminiscence však zároveň vyplývá, že tomu tak Nový interiér Českého muzea hudby vždy v hudebních dějinách nebylo. Proto expozice začíná aty- by, směr, který byl výrazně zastoupen českým picky: v prvním patře namísto starých hudeb- skladatelem Aloisem Hábou. Z jeho podnětu ních památek návštěvníky čeká hypermoderní vznikly některé dechové nebo především klápočítačová animace, hra světel, multimediál- vesové nástroje a mezi unikáty našich sbírek ní produkce, která je zavede do světa repro- patří čtvrttónový klavír, vyrobený podle jeho dukované hudby. Ve spolupráci s dr. Alešem projektu firmou Foerster.“
Foto archív
České muzeum hudby
41 Hr0501.indd 41
28.12.2004 10:31:59
K O M E N T Á Ř E
Vstupní část expozice tedy přináší něco podobného, jako Haus der Musik ve Vídni. Poté se však návštěvník ocitne skutečně už v očekávané historii… JF: „To byl právě záměr, aby se z hlučného dneška s reprodukovanou hudbou ponořil do minulosti, kdy člověk musel vzít nástroj do ruky, aby vyloudil tón. Expozice není a z prostorových důvodů ani nemohla být koncipována jako nějaký přehled dějin hudby. Chronologické hledisko je tam uplatněno pouze ve dvou případech – jinak převládá hledisko systematické, tzn. že sály vždy obsahují určitý druh hudebních nástrojů. Výjimku tvoří dva sály s nástroji renesance a baroka, kde jsou soustředěny různé typy dochovaných nástrojů, a podobně v sále s nástroji čtvrttónové hudby. Jinak vždy sál obsahuje jeden druh nástrojů. Celé jednou křídlo je věnováno klávesovým nástrojům od cembal, klavichordů, kladívkových klavírů a poslední jsou různé typy varhan. Pak následují tzv. historické sály, kde byly objeveny nástěnné malby, které byly krásně zrestaurované a tvoří nádherné pozadí renesančním nástrojům a exponátům nástrojů smyčcových – od houslí po gamby a kontrabasy, a drnkacích, Jedna z fresek, zdobících výstavní sály kde jsou překrásně zdobené loutny, kytary, mandolíny. Další křídlo obsahuje nástroje žejními exponáty. Vedle své hmotné podoby se dechové – až na jednu výjimku, to je sál s har- tyto materiály objevují i ve zvětšeninách, které fami – a pak už následují dřevěné dechové ná- dekorují stěny a pozadí exponátů a dotvářejí stroje, žesťové nástroje, nástroje lidové hudby tak atmosféru toho kterého sálu.“ a nástroje mechanické – automatofony. OproVe stálé expozici tedy využíváte i charakti staré expozici ve Velkopřevorském paláci je teru krásných prostor, které máte k dispozici. zde jedna novinka: snažili jsme se návštěvní- Budete je využívat i na další akce – např. konkovi navodit dobový kontext i tím, že jsou zde certy nebo jednotlivé výstavy? vystaveny notové a ikonografické materiály, od EP: „Určitě ano. Zatím se konají koncerty počátku však zamýšlené pouze jako doplňko- ve dvoraně, ale rádi bychom koncerty rozšířivé k hudebním nástrojům, které jsou tam stě- li a v r. 2005 stavebně dokončili malý komor-
Foto archív
S T U D I E ,
ní sál, který se bude nacházet v bývalém zimním chóru. Rádi bychom v tomto prostoru zřídili i technické vybavení, aby si zde mohli návštěvníci expozicepokud tu nebudou koncerty – prohlížet třeba dokumentární filmy o hudbě, hudebnících, hudební historii a hudebních nástrojích. Kromě toho ve 2. patře připravujeme malý konferenční sál, a celou boční část dolní dvorany, která vznikla propojením bývalých postranních kaplí, chceme věnovat činnosti výstavní. Např. převážně papírový materiál nesnese dlouhodobé vystavování, proto bychom rádi programově ostatní sbírky zpřístupňovali vždy jako doplněk stálé expozice. Na konci r. 2004 a zjara 2005 je výstava věnovaná dílu Hugo Boettingera, který byl důvěrným přítelem členů Českého kvarteta, skladatelů Josefa Suka, Vítězslava Nováka nebo dirigenta Václava Talicha a jeho dílo je takovou ilustrací hudebního života, někdy vážnou jindy nevážnou, publikovanou v karikaturách hlavně v Lidových novinách. Na ni by měla navázat výstava kreseb Josefa Bohuslava Foerstra, o němž ne každý ví, že byl velice zručným kreslířem, a na konci r. 2005 bychom rádi připravili výstavu vánoční, věnovanou melodramu Štědrý den Zdeňka Fibicha.“ To, co předkládá České muzeum hudby v nových prostorách, jistě využije celá řada návštěvníků – ať už specializovaných zájemců, nebo prostých milovníků hudby, případně studentů a škol. Expozice je opravdu krásná, nabídka dalších možností poznat materiály muzea bohatá. Navíc je budova v Karmelitské ulici v centru Prahy, nedaleko jiných hudebních institucí a památek. Vhodnější využití pro tento objekt jsme si skutečně nemohli přát.
České sny Petr Veber
V
centru Pražská křižovatka na Anenském náměstí, měla (2. 11.) písňový recitál Magdalena Kožená s pianistou Karlem Košárkem. Podpořila tak nadaci Vize 97 manželů Dagmar a Václava Havlových a také mezinárodní hudební projekt České sny. Při dvoudenní pražské prezentaci tohoto projektu měla (1. 11.) také koncert houslistka a zpěvačka Iva Bittová se Škampovým kvartetem.
Cílem Českých snů bylo uspořádat v roce významných výročí české hudby a v roce vstupu ČR do EU ucelenou prezentaci české hudby s neotřelou dramaturgií a s celoevropským dosahem, představit Česko jako zemi, jejíž kulturní tradice byla vždy nedílnou součástí evropské kultury, a jako zemi, která tuto tradici dále prohlubuje a rozvíjí na světové úrovni. V neposlední řadě bylo cílem rozšířit škálu příležitostí pro prezentaci špičkových českých muzikantů mladé a střední generace. České sny představily hudbu skladatelů posledních čtyř století, narozených
či působících v českých zemích. Dramaturgie Aleše Březiny vycházela ze širšího pojetí než jen z odkazu klasiků české hudby. Projekt seznámil i s díly ležícími dosud v archivech a se soudobou tvorbou. Koncertní nabídka vyšla z programů festivalu 13 měst Concentus Moraviae, jehož devátý ročník (3. 6.–3. 7.) byl tuzemskou částí projektu. Hlavním organizátorem Českých snů byla brněnská OPS Mezinárodní centrum slovanské hudby. Po celé Evropě, a to záměrně mimo hlavní města, zněl široký výběr hudby vyhýba-
42 Hr0501.indd 42
28.12.2004 10:32:02
hrnul na 700 akcí. České sny byly v tomto roce největším českým hudebním projektem v zahraničí.
Ředitel Českých snů, David Dittrich
Tři otázky Davidu Dittrichovi, řediteli Českých snů: Jste spokojen s realizací původní myšlenky? „Mimořádně. Dopadlo to nad největší očekávání. Většina měst se k Českým snům postavila úžasně, takže se celá věc dostala do ještě jiné dimenze, než jsme předpokládali. Plánovali jsme původně jednorázovou akci, ale na žádost mnoha zahraničních měst podobný projekt uspořádáme znovu v roce 2007. Chtěli bychom při něm mimo jiné propagovat náš zajímavý systém základních uměleckých škol a iniciovat konkrétní spolupráci českých a zahraničních umělců.“ V kolika lidech jste akci koordinovali? „Ve třech. Mnoho se dělalo na koleně, i zadarmo, nespalo se, velmi se cestovalo… Největší podporu jsme měli od Jihomoravského kraje, intenzivně se zapojilo ministerstvo zahraničí, milion korun dalo ministerstvo kultury, velmi nám pomohly letenkami naše aerolinie. Pro příště bude ale potřeba ještě větší podpora českých státních institucí. A větší tým. Už nyní by se s více lidmi daly České sny pro propagaci republiky zúročit ještě více.“
Pomohly mladší generaci interpretů? „Rozhodně ano, navazují další pozvání. Vytvoří se také zřejmě platforma, síť měst, přes kterou by se uskutečňovala i další, nejen hudební výměna. Hudba byla každopádně impulsem k tomu, že se některá města a regiony začaly zabývat Českou republikou.“ Foto archív
jící se zaběhnutým stereotypům. Akce zahrnula na 120 zahraničních koncertů a jejími patrony byli Magdalena Kožená a někdejší prezident Václav Havel. Zahajovací koncert se uskutečnil (4. 7.) v dolnorakouském městě St. Pölten. Vystoupil tam Jiří Bárta, Čeští virtuosové a Michel Swierczewski. Pavel Šporcl účinkoval v příhraničních bavorských lázních Bad Alexandersbad. Jeho koncert byl součástí 13. ročníku Festivalu uprostřed Evropy. Například Capella Apollinis vystoupila v polském městě Stary Sacz, Kühnův dětský sbor ve francouzském Gradignanu, koncert kvarteta Epoque Quartet byl součástí Varnenského hudebního léta a skupina Triny + Tři my se představila v německém Eubabrunu. Několik koncertů se v létě uskutečnilo v rámci Šlesvicko-holštýnského hudebního festivalu – v Emkendorfu tvořila vystoupení mladých českých interpretů páteř dvoudenních festivalových „venkovských hudebních slavností“. Zahráli Karel Košárek, Jiří Bárta s Janem Čechem, poté (1. 8.) klavírní Duo Ardašev a ve speciálním jazzovém programu Epoque Quartet s kontrabasistou Robertem Balzarem. Patrně nejrozsáhlejší akcí byl koncertní maraton (21. 11.) v nizozemském městě Utrechtu. Den Českých snů se odehrál v koncertním sále Vredenburg. Zazněla tam i Janáčkova Glagolská mše v provedení Státní filharmonie Brno, Kühnova smíšeného sboru a Petra Altrichtera. Bárta přednesl Dvořákův violoncellový koncert, Košárek vystoupil s miniaturami českých autorů, Bittová a hráčka na historické klávesové nástroje Barbara Maria Willi představily svůj nový autorský projekt pro hlas, housle a cembalo. S aranžemi lidových moravských písní vystoupila skupina Triny + Tři my. Jana Boušková s Ludmilou Peterkovou, Jiřím Bártou, Karlem Košárkem, violistou Alexandrem Besou a houslistou Janem Talichem vystoupila v rámci Českých snů (17. 11.) ve švýcarském městě Olten. Zahráli skladby Františka Bendy, Františka Antonína Röslera, Jana Ladislava Dusíka, Jana Franka Fischera a Bohuslava Martinů. Jana Boušková s Talichovým komorním orchestrem byla také protagonistkou závěrečného večera (14. 12.) v rakouském Retzu. „Neváhal jsem ani vteřinu,“ řekl Václav Havel, když zdůvodnil patronství nad Českými sny. Považoval projekt za velmi dobrý vzhledem k propagaci ČR jako součásti Evropy a EU i vzhledem k různosti repertoáru a pestrosti zúčastněných regionů. Havlovo patronství bylo podle Kožené pro projekt „tou nejlepší vizitkou“. Ze svých zkušeností ze zahraničních angažmá pěvkyně ví, že Česko je lidem vedle hudby známé, jak uvedla, přinejmenším třemi pojmy – pivem, křišťálem a právě Václavem Havlem. Propagační projekt Česká hudba 2004 – nedílná součást evropské kultury, podpořený ze státních peněz mimořádnou částkou 105 milionů korun, za-
K O M E N T Á Ř E Foto archív
S T U D I E ,
Zleva Ivana Bitová a Barbara Maria Willi 21. 11. v utrechtském Vredenburgu
43 Hr0501.indd 43
28.12.2004 10:32:03
S Josefem Kšicou o hudbě i katedrále Sv. Víta Jana Vašatová
Zajímá vás, jak to s kapelníky a varhaníky vlastně je? V menších chrámech býval třeba jen jeden varhaník, ale ve větších katedrálách býval vždy varhaník a kapelník a vždy to byla rovnocenná funkce. I kapelník hrával na varhany. Takový Brixi určitě hrál sám – z generálbasu, protože partitura neexistovala. Například v jeho Mši je vše zaznamenáno v generálbasu: označení ´sólo´ znamenalo, že nezpíval sbor, ale hrál jenom orchestr nebo zpíval sólový hlas, v ´tutti´ přibyl sbor atd. – jako autor skladbu dokonale znal a ohlídal si, jak to má být. V barokní době vesměs řídili tito pánové vše sami od nástroje. Někdy to dělám také tak, jde to. Ale musíte mít sehranou partu, aby stačilo mrknout okem nebo zdvihnout obočí. Já jsem si sem sbor přivedl. Založil jsem ho r. 1992 jako Pražský loretánský sbor, protože jsme provozovali hodně mariánské skladby a zpívali jsme také v Loretě. Ten se transformoval do Katedrálního sboru. Natočili jsme také svoje profilové CD se skladbami např. F. X. Brixiho, Frescobaldiho, Palestriny, Vaňhala, Zelenky. Instrumentalisty zvu z řad svých kamarádů v České filharmonii nebo orchestru FOK, zvu také studenty apod. S některými spolupracuji dlouhodobě, například s cellistou Jiřím Hoškem, který hudebně rozhýbal Žižkov, kde žiji. Co vy jako regenschori máte v povinnosti? Musím zabezpečit nedělní bohoslužby – v neděli jsou tu tři mše a při konventní mši o půl desáté se často provozuje hudba. Zvu na ni i hosty z ciziny, především sbory. Pak musím obstarat veškeré mše, konané při mimořádných příležitostech – například příští rok bude v naší republice mistrovství světa v orbě a přijdou sem jeho účastníci. Nebo sem přicházejí různí poutníci, protože zdejší chrám je poutní chrám, má snad
Lidské cesty jsou někdy klikaté, někdy vedou člověka přímo za jeho posláním. Na životní a umělecké dráze varhaníka Josefa Kšici je řada rozhodujících mezníků: rodná Opava, dětství na Vysočině a varhany v Olešnici na Moravě u strýce faráře; studium varhan na konzervatoři v Brně u Vratislava Bělského a kompozice u Jana Ducháně; AMU v Praze u Milana Šlechty, Jiřiny Pokorné a Jaroslava Vodrážky; mužský sbor AUS; korepetitorská spolupráce s Miroslavem Košlerem v Pražském mužském sboru a s Pavlem Kühnem na projektech staré české hudby, pro které realizoval partitury Brixiho, Sehlinga, Koželuha, Zacha, Vaňhala…; pěvecké a varhanické působení v Pražském filharmonickém sboru, se kterým sjezdil kus světa a poznal řadu vynikajících dirigentů; vlastní Pražský komorní sbor; působení v souboru Ars instrumentalis pragensis a především varhanická činnost: v Brně u Sv. Tomáše, v Praze nejprve u Sv. Jiljí na Starém Městě, pak u Sv. Ignáce na Karlově náměstí, u Sv. Antonína v Holešovicích, od roku 1990 Plečnikův kostel Nejsvětějšího srdce Páně na náměstí Jiřího z Poděbrad (kde dnes hrává jeden z jeho tří synů, držitel 3. ceny z varhanické soutěže v Lublani). A 1. října letošního roku tomu je 5 let, co Josef Kšica nastoupil jako varhaník a ředitel kůru do katedrály Svatého Víta, Václava a Vojtěcha na Pražském hradě. V tomto pro nás všechny tak trochu mystickým kouzlem opředeném chrámu, který nezaměnitelným způsobem určuje panoráma Hradčan a Prahy, je pokračovatelem řady hudebníků – varhaníků a kapelníků (neboť tyto funkce se až do r. 1994 rozlišovaly), kteří tu v kratších či delších intervalech určovali charakter provozování chrámové hudby. Listujme namátkou v přehledu jejich jmen, dochovaném od 13. století: Carolus Luyton, varhaník císaře Rudolfa II., Robert Führer, Antonín Janda, Otto Novák, Marek Čihař (diecézní organolog, který se v katedrále specializuje na hru při nešporách)…Mezi kapelníky figurují jména známých skladatelů – František Xaver Brixi, Josef Antonín Sehling, Jan Evangelista Antonín Koželuh (bratranec slavnějšího vídeňského Leopolda), Jan August Vitásek, Robert Führer (který se po letech varhanické funkce stal kapelníkem), Jan Nepomuk Škroup, otec J. B. Foerstra Josef Foerster, Jaromír Hruška (působící zároveň v rozhlasovém notovém archívu, kde se s ním Josef Kšica ještě jako student setkával), Martin Poruba… nejvíc ostatků svatých ze všech katedrál v Evropě. Za to vděčíme Karlu IV., který si uvědomoval, že státnická povinnost musí mít obrovskou duchovní dimenzi. Pak hrávám každý pátek, to je výstava nejsvětější svátosti – eucharistie, občas je tu nějaká svatba. Na svátky sv. Víta, sv. Václava a sv. Vojtěcha má pan kardinál svoji pontifikální bohoslužbu, kdy je katedrála plná lidí, zpívá sbor a pozvu třeba trubače; letos jsme také slavili 660 let od založení arcibiskupství a provedli jsme Ebenovo Proprium, podobně jako na Pražském jaru. Každý prosinec jsou tu ve tři čtvrtě na šest ráno od první neděle adventní roráty. Jezdí sem lidé z celé Prahy, chórová kaple je nabitá. Tyto zpěvy ke cti Panny Marie jsou něčím originálním, co má jen náš národ. Vznikly v době literátských bratrstev, hodně se při nich zpívá. Název vychází z latinského verše „Rorate coeli..“, a zpívají se jen v předvánoční době, poslední jsou ráno na Štědrý den. Adventní doba je něco podobného
jako postní doba; je to příprava na narození Ježíše Krista, čas, kdy se člověk zklidňuje. Co hráváte při bohoslužbách? Především tu máme graduál Mešních zpěvů, vybraných z písní od středověku po dnešek a určených pro nedělní bohoslužby. Po dohodě s panem kardinálem dělám třeba třikrát za rok figurální mši – např. Antonia Caldary (který je ve zdejším archívu bohatě zastoupen a hodně se zde hrával), nebo Dvořákovu D dur mši, Mši Césara Francka, Mozartovu Korunovační, nebo na Dušičky jeho či Faurého Requiem. Hráváte i z odkazu těch, kteří tu působili před vámi? Samozřejmě také. Jsou tu dvě linie. Katedrála je místo, kde se musí udržovat tradice a zároveň respektovat způsob dnešního provádění bohoslužeb. Musíme brát ohled na to, jaké
44 Hr0501.indd 44
28.12.2004 10:32:05
Foto Pavel Horník
G R A M O R E V U E byly reformy po druhém vatikánském koncilu – to znamená větší zapojení lidu do bohoslužby. Při velkých pontifikálních mších zpívá sbor i lid, nebo obojí dohromady. Ordinárium se zpívá obvykle od Petra Ebena – a to je zapojen lid. Při nedělních českých nešporách (jednou za měsíc tu bývají latinské) se zpívají žalmy, magnificat – tuto formu, chvalozpěv ´Velebí má duše Hospodina´ zhudebnila většina světových skladatelů a některé zde také provozuji. O figurálních mších už jsme hovořil – pro ně sáhnu do archívu nebo si sám něco spartuji – např. Brixiho nebo Sehlinga – a tam už je člověk dole odsouzen do role posluchače, nezpívá, ale zase může meditovat. Je zapotřebí obojí vyvážit. Do budoucna je třeba, aby vznikly nové skladby, kde bude zpívat jak sbor, tak lid. Hovoříte o potřebě nových skladeb pro bohoslužby – jak by se to mělo udělat? Už jsem zde realizovali skladatelskou soutěž, první ročník proběhl v letošním roce k výročí smrti Antonína Dvořáka. Bylo přihlášeno přes 40 skladeb a nejlepší byly provedeny v rámci nešpor 2. května, v Dvořákův úmrtní den, v návaznosti na duchovní obřad. Ve spolupráci se Společností pro duchovní hudbu, jejímž jsem členem a kterou řídí dr. Kub, chceme podnítit vznik dalších skladeb a byli bychom rádi, kdyby se podařilo zapojit i talentované studenty kompozice z konzervatoří a vysokých škol. Ovšem k duchovnímu textu je potřeba mít vnitřní vztah, duchovní text chce prožitek, jako tomu bylo např. u věřícího Dvořáka. V liturgické komisi, kterou vede kardinál Miloslav Vlk, vytvoříme koncepci, jak dál tyto skladby rozhojnit. Je několik možností – např. ve Francii probíhá kompoziční soutěž v rámci festivalu, nebo je možné uspořádat jenom soutěž, nebo liturgické dny s cyklem koncertů, z nichž se pak vyberou nejlepší skladby. Vy sám jste absolvoval kompozici na konzervatoři v Brně – komponujete? Varhaníci vždycky komponovali – nejenom např. Bach; Dvořák byl žákem varhanické školy a celý život hrál na varhany. Sám komponuji občas, teď právě nešpory, protože každou druhou neděli jsou zde zpívané české. Komponuji žalmy a občas musím zhudebnit nějaké vstupní antifony do mše svaté, a když mám k dispozici sbor, varhany a nějaké dechové nástroje, jsem v podstatě svobodný ve výběru prostředků. Ale musím se ohlížet na to, že to bude stát kapitulu nějaké peníze – protože jsem zaměstnancem Metropolitní kapituly. Dostávám roční příděl na hudbu v katedrále, ze kterého platím zpěváky – profesionální výpomoci, a orchestr, instrumentalisty. Sbor mám svůj, amatéry na profesionální úrovni. Je to komorní těleso a když potřebuji, najímám další zpěváky – tak, jak se to běžně dělá. Metropolitní kapitula se stará o katedrálu od
dob Karla IV.; v čele této společnosti kanovníků stojí probošt, v současnosti je to biskup Václav Malý. A jak je to se zdejšími hudebninami? Tady na Hradě je Metropolitní archív, který je deponován v Archívu Kanceláře presidenta republiky. Tam se o něj pečlivě starají a kdo potřebuje, může v něm bádat. Tento archív uspořádal a jeho soupis vytvořil biskup Podlaha, který se zasloužil i o dostavbu katedrály (a napsal o ní dva silné svazky) u příležitosti milénia r. 1929. Letos jsem z tohoto archívu spartoval jednu z Caldarových Mší, Missu pietatis, kterou jsem provedl na svátek Sv. Ludmily v bazilice Sv. Jiří. Je to zajímavá skladba – má jen Kyrie a Gloria, ovšem Gloria má 12 částí. Hrává se zde i velká mše, kterou si od Caldary objednali jezuité ke kanonizaci Sv. Jana Nepomuckého. S dostavbou katedrály souvisejí i zdejší varhany… Ano. Před tím Wohlmutova kruchta, na které byly hlavní varhany Gartnerovy (a před nimi
řada dalších nástrojů, i slavné Ferdinandovy varhany, které vyhořely, nikdo neví, jak vypadaly, ale říkalo se, že to byly nejslavnější a nejkrásnější varhany tady v středoevropské oblasti, s píšťalami ze zlata..), ukončovala presbytář; při dostavbě ve 20. letech 20. století se tato kruchta musela ze západní strany přenést na severní. Katedrála byla dostavěna 1929 a r. 1932 vyhrála konkurs firma Josef Mälzer z Kutné Hory. Postavila romantické varhany, které mají 58 rejstříků, což je asi 4 500 píšťal. Disponoval je Antonín Janda, který byl v katedrále 50 let varhaníkem. Nedávno je velice pečlivě a profesionálně restaurovali pánové Kánský s Brachtlem z Dolních Louček u Krnova. Je to krásný nástroj a má krásné zvukové barvy. Katedrála vytváří určité mystérium, ať tam přijdete ráno nebo večer, pokaždé je jiná – s jinými světelnými podmínkami, s jinou atmosférou. Byla postavena pro lidi, modlitbu, oslavu lásky Boží, ne jako muzeum. Když večer odcházím, je tma a svítí světlo jenom z venku, jsem tam v naprostém tichu – to je snad nejkrásnější pocit.“
45 Hr0501.indd 45
28.12.2004 10:32:07
OD FIRMY K FIRMĚ Teprve devatenáctiletý slovenský rodák Jakub Čižmárovič, který nyní žije v Kolíně nad Rýnem, projevuje již od svých devíti let mimořádný talent. Vyhrál např. několik klavírních soutěží, mezi nimi prestižní International Music Festa Ueda v Japonsku v r. 2001, vystupuje s Kolínskou filharmonií, Essenskou filharmonií i sólově. ARTE NOVA (BMG ARIOLA) nyní vydává jeho debutové sólové album, kde nahrál Karneval op. 9 Roberta Schumanna a trojici skladeb Ference Liszta, Benátky a Neapol, Mefistofelský valčík a Uherskou rapsodii č. 2.
Novinkou labelu DEUTSCHE
HARMONIA MUNDI (BMG ARIOLA) je nové album známé německé hráčky na violu da gamba a znalkyně staré hudby Hille Perl. Se svým souborem Los Otros nahrála skladby ovlivněné folklórem dosud téměř neznámého mexického skladatele 17. a 18. století Sebastiána de Aguirrea pro mexickou citeru a další dobové nástroje. Mimo Hille Perl tvoří Los Otros Lee Santana (mexická citera, housle, chitarron a xarana), Steve Player (xarana, chitarron, barokní kytara a cajon) a Pedro Estevan (bicí).
Vydavatelství LOTOS přichází v těchto dnech na trh s dvojcédéčkem Josefa Suka a Alfréda Holečka nazvaným Magické housle. Jedná se o výběr ze skladeb F. Bendy (Caprice), Tartiniho (Variations on a Theme by Corelli), Schumanna (Intermezzo, Romance A dur), Brahmse (Valčík A dur), Čajkovského (Melancholická serenáda op. 26, Humoreska), Ravela (Habanera), Kreislera (Tempo di Minuetto ve stylu Gaetana Pugnaniho) ad.
Symfonie portugalského skladatele João Dominga Bomtempa (č. 1 Es dur op. 11 a Symfonie č. 2 D dur), nahrané orchestrem z Algarve řízeným Álvarem Cassutem, který je ve světě hudby znám především jako propagátor málo hraného portugalského repertoáru, vydává firma NAXOS (CLASSIC). Bomtempo se narodil v Lisabonu, ale ve 26 letech odešel do Paříže, kde se záhy stal renomovaným pianistou a skladatelem. Později se do Lisabonu vrátil, založil konzervatoř a angažoval se v procesu reformace portugalské klasické hudby. Je autorem
Svůj nový kompaktní disk vydaný společností ARCODIVA a oceněný v rámci prestižního britského internetového hudebního zpravodaje Classical Music Web jako Recording of the Month (jedná se již o třetí takto oceněnou nahrávku tohoto vydavatelství, které předcházely tituly UP 0044 – Pražské smyčcové kvartety/Fišer, Bodorová, Lukáš, Mácha/a UP 0052 – Sylvie Bodorová: Terezín Ghetto Requiem) představili ve středu 10. 11. Boni pueri v divadle Ta Fantastika. Český chlapecký sbor Boni pueri je znám i díky častým vystoupením s Lucií Bílou, která se tak stala nejen jejich hostitelkou, ale zároveň i jedním z patronů této produkce. Dalšími patrony byl dirigent Libor Pešek a Peter Wickenden – zástupce Britského velvyslanectví v Praze, kteří společně nové CD i pokřtili. Pro svůj nový titul si Boni pueri zvolili velmi zajímavý repertoár, zahájený skladbou Benjamina Brittena A Ceremony of Carols (Slavnost koled), která je nesmírně působivou stylizací starých anglických koled. Sbor zpívá zatím nenatočenou čtyřhlasou verzi díla s doprovodem harfy Hany Müllerové. V druhé části kompaktního disku se potom k Boni pueri připojil soubor Musica bohemica – asi nejslavnější interpreti koled v České republice a trumpetista Miroslav Kejmar z České filharmonie. Umělecký šéf a dirigent Jaroslav Krček upravil pro Boni pueri velké evropské vánoční hity – Stille Nacht, Fum, fum, fum, Ding, dong! Merrily on High, Dormi, dormi, bel Bambin ad. Na fotografii Zdeňka Chrapka zleva šéfsbormistr Českého chlapeckého sboru Boni pueri dr. Pavel Horák, Lucie Bílá a Libor Pešek. pouze dvou symfonií, které jsou prvními portugalskými symfonickými díly vůbec a na které navázal o deset let později jeho ve světě známější kolega, španělský skladatel Juan Crisóstomo Arriaga.
Scény z her Divadla satiry (a ABC) z 50. let s Janem Werichem a Miroslavem Horníčkem vyšly na 3 CD firmy LOTOS. Zahrnují hry Caesar, Balada z hadrů a Husaři a účinkuje na nich i orchestr Karla Vlacha. Křest alba se konal v Salmovské literární kavárně a kmotry byli herci Otto Lackovič a Roman Hemala, dále moderátor večera Jiří Suchý a majitel originálních nahrávek herec Jiří Brož. Společně s nimi zavzpomínal na Jana Wericha a na divadlo ABC i saxofonista Jaroslav Kopáček, bývalý člen orchestru Karla Vlacha a České filharmonie. (vla)
Další nahrávkou společnosti ARCODIVA, která v nejbližší době obohatí naše obchody, je projekt s díly Dmitrije Šostakoviče (Klavírní trio č. 1 op. 8, Kla-
vírní trio č. 2 e moll, op. 67 a Písně na poezii Alexandra Bloka). Hlavními protagonisty tu jsou Klavírní trio ArteMiss (Adéla Drozdová – Štajnochrová, Alžběta Vlčková a Jana Vychodilová) a sopranistka Simona Houda Šaturová.
Velice vítaný návrat osvědčené kombinace hudebníků – Ruského filharmonického orchestru a dirigenta Dmitrije Jablonského – nabízí nová nahrávka firmy NAXOS (CLASSIC). Tentokrát si v jejich interpretaci, na níž se podílí i houslista Maxim Fedotov, budeme moci poslechnout méně známý repertoár německého skladatele Maxe Brucha, a sice jeho Skotskou fantazii op. 46 a Serenádu op. 75. Bruchova díla charakterizuje především silná náklonnost k lidové hudbě – při kompozici Skotské fantazie vycházel z melodií, které sám poznal během cesty do Velké Británie. Fantazii zkomponoval původně pro Pabla de Sarasateho, premiérově ji však r. 1881 zahrál Joseph Joachim.
Dramaturgové, kteří sestavují obsah titulů, vycházejících pod labelem NAXOS (CLASSIC), si přímo libují v uvádění naprosto neznámých autorů, kteří by se za normálních okolností nikdy na CD nedostali. Tentokrát se jedná o repertoár z děl určených sólovému klavíru skladatele jménem Padre José Antonio Donostia. Donostia se zasloužil především o zvýšení prestiže tradiční baskické hudby, kterou se ve své tvorbě, připomínající svým stylem zejména Maurice Ravela, totiž nechal více než hojně inspirovat. Skladby nastudoval španělský klavírista Jordi Masó, jehož nahrávka s hudbou katalánského autora Federika Mompoua získala v anglickém tisku několik prestižních ocenění.
Slavné Nešpory zhudebnil Sergej Rachmaninov na vrcholu svého tvůrčího období, tedy v době, kdy vznikly jeho Klavírní koncerty č. 2 a 3, opera Francesca da Rimini a Symfonie č. 2. Nešpory se právem řadí k mistrovským kusům ortodoxní duchovní tvorby 20. století. Jedná se o jedno z největších sborových skladeb a cappella v historii klasické hudby. Na nahrávce, vydané firmou NAXOS (CLASSIC), se kromě sólistů podílel i vynikající sbor Finské národní opery. K dispozici také na SACD a DVD-Audio.
ARTE NOVA (BMG ARIOLA) vydává v těchto dnech další album jednoho ze svých kmenových umělců, dirigenta Davida Zinmana a jeho Tonhalle Orchestra Zürich. Tentokrát se Zinman zaměřil na starou hudbu a nahrál Koncert pro trubku a orchestr Es dur Josepha Haydna, známý koncert pro trubku E dur Johanna Nepomuka Hummela, Koncert pro trombón a orchestr Es dur Ferdinanda Davida a Koncert pro trombón a orchestr Es dur Georga Christopha Wagenseila. Sólo na trubku hraje Jeffrey Segal a na trombón Michael Bertoncello.
Další novinkou značky ARTE
NOVA (BMG CLASSIC) je album známého britského dirigenta Christophera Hogwooda, který řídí Komorní orchestr ze švýcarské Basileje. V nové řadě Music for the Theatre (Hudba pro divadlo) společně nahráli instrumentální scénickou hudbu z opery George Bizeta Arlézanka a z opery Richarda Strausse Měšťák šlechticem.
Jako pokračování série Greatest Hits vychází pod labelem RCA RED
46 Hr0501.indd 46
28.12.2004 10:32:08
G R A M O R E V U E
vychází v těchto dnech rovněž světová premiéra dlouho očekávaných kvartetů britského skladatele sira Petera Maxwella Daviese, které napsal pro Kvarteto Maggini. Kvartety vznikly na zakázku společnosti NAXOS, která Daviese v roce 1997 požádala o deset kvartetů, jež postupně vyjdou na celkem pěti CD. Maggini bude hrát tyto skladby ve světové premiéře vždy ve slavné londýnské Wigmore Hall. Kvarteto se pyšní oceněním za nejlepší komorní nahrávku časopisu Gramophone za rok 2001 (Smyčcové kvartety Vaughana Williamse). Těleso je úspěšné i po komerční stránce – prodeje jejich 12 nahrávek již převýšily počet 200 000 kusů.
Rozsáhlá edice, která vychází pod značkou NAXOS (CLASSIC) a je věnovaná soubornému klavírnímu dílu Ference Liszta, pokračuje již svým jedenáctým svazkem. Tentokrát se vynikající ruský klavírista Konstantin Šerbakov zaměřil na Lisztovu transkripci Beethovenovy Symfonie č. 9 d moll op. 125 (1865). Toto monumentální dílo chtěl Liszt přiblížit i těm milovníkům hudby, kteří tehdy neměli možnost slyšet skladbu v původní podobě.
Foto Jovan Dezort
Nejnovější nabídkou vydavatelství SUPRAPHON je CD s titulem Vánoce s Evou Urbanovou, které bylo slavnostně představeno 30. 11. v prostorách Kongresového centra. Jedná se o live nahrávku, pořízenou ve zdejším sále v loňském roce při vánočním vystoupení sopranistky, kde ji doprovázel sbor Bambini di Praga v čele s Bohumilem Kulínským a Pražská komorní filharmonie s Ondrejem Lenárdem, a na které si Eva Urbanová pozvala i dva hosty, basbarytonistu Zdeňka Plecha a tenoristu Ladislava Elgra. CD obsahuje vedle anonymní koledy z 18. století, nazvané Adeste fideles díla J. I. Linky (Pastorela in F), Ch. Gounoda (Ave Maria), L. Niedermeyera (Pietà, Signore), G. Bizeta (Agnus Dei), J. J. Ryby (Milí synáčkové. Pastorela), A. Melichara (Mille cherubini in coro), F. X. Grubera (Tichá noc), C. Francka (Panis angelicus) a Karla Steckera (Koleda. Směs nejoblíbenějších vánočních písní).
Foto Pavel Horník
Pod labelem NAXOS (CLASSIC)
SEAL (BMG ARIOLA) CD s nahrávkami suity z baletu Louskáček v podání různých interpretů. Mimo nahrávky Philadelphia Orchestra s Eugenem Ormandym zde najdeme také nahrávku souboru Modern Mandolin Quartet, orchestru Spika Jonese a jeho City Slickers a konečně také souboru First Piano Quartet.
Umění violy je počáteční CD nové série značky NAXOS (CLASSIC), která v interpretaci předních sólistů Vídeňské filharmonie uvede klíčové skladby komorního repertoáru, vždy pro jeden určitý nástroj (housle, viola, violoncello, flétna, klarinet, hoboj, fagot, lesní roh, trubka, trombon). Série bude zcela jistě velice hodnotným úvodem do historie těchto nástrojů komorního orchestru, protože repertoár bude sahat od Johanna Sebastiana Bacha až po Toru Takemitsu. První CD tak obsahuje díla P. Hindemitha (Sonáta pro violu a klavír op. 11 č. 4), L. van Beethovena (Duo pro violu a violoncello Es dur), R. Schumanna (Märchenerzählungen pro klarinet, violu a klavír op. 132) či B. Brittena (Lachrymae op. 48 pro violu a klavír). Interpretují Heinrich Koll (viola), Peter Schmidl (klarinet), Madoka Inui (klavír), Alexandra Koll (housle) a Milan Karanovic (violoncello).
Houslistka Gabriela Demeterová nahrála s klavíristou Norbertem Hellerem již třetí pokračování cyklu sonát W. A. Mozarta pro Hammerklavier a housle. CD vydala firma GZ DIGITAL MEDIA a pokřtili je 30. 11 v nové budově ICZ (jedné z nejvýznamnějších firem v oblasti informačních technologií) na Pankráci hned dva velvyslanci – Rakouska Klaus von Daudlebsky a Slovenska Ladislav Ballek. Ještě předtím ale oba protagonisté křtěné novinky zahráli I. větu, Adagio, ze Sonáty e moll, K. 504. Denis Matsuev, který teprve nedávno prorazil mezi světovou špičku. Značka RCA RED SEAL (BMG ARIOLA) nyní vydává jeho sólové album Pocta Horowitzovi, kde se Matsuev úspěšně snaží kráčet ve stopách svého velkého krajana. Nahrál zde např. Lisztův Mefistofelský valčík, Horowitzovy Variace na téma z Bizetovy Carmen a Ginzburgovu Fantazii na téma Rossiniho Lazebníka sevilského.
Vycházející hvězdy newyorské Metropolitní opery nahrály pro NAXOS (CLASSIC) album krásných árií a sborů, které tvoří jádro mezinárodního operního repertoáru (Verdi: Rigoletto – Qauret Un di, se ben rammentori, Don Carlos – Son io, mio Carlo; Mozart: La clemenza di Tito – Parto, parto; Gounod: Faust – Quel trouble inconnu me pénétre; Puccini: La Bohéme – Vecchia zimara a další operní árie od Belliniho, Offenbacha, Purcella či R. Strausse). Na nahrávce vystupuje pět mladých umělců, mj. verdiovská sopranistka Indra Thomas, lyrický tenor Matthew Polenzani či držitel několika významných ocenění, basbarytonista Valerian Ruminski.
ARTE NOVA (BMG ARIOLA) vydává další díla velkého německého dirigenta 20. století, Wilhelma Furtwänglera. Na 2 CD nyní najdeme jeho rozsáhlou 2. symfonii, kterou nově nahrál německý dirigent George Alexander Albrecht s orchestrem Staatskapelle Weimar.
Dalším velkým objevem mezi mla-
trh poslední nenatočenou hru Divadla Járy Cimrmana (Smoljak, Svěrák) Cimrman v říši hudby. CD zahrnující i jedno-
Klavírista Martin Zehn pokraču-
je v nahrávání skladeb Oliviera Messiaena pro značku ARTE NOVA (BMG ARIOLA). Ze skladeb pro sólový klavír vycházejí na novém albu tentokrát jeho Preludia, Čtyři rytmické etudy a Cantéyodjaya.
Firma SUPRAPHON uvedla na
dými pianisty je devětadvacetiletý Rus
aktovou operu Jana Klusáka Úspěch českého inženýra v Indii se křtilo 3. 11. v žižkovském hotelu Arcotel i za účasti skladatele Jana Klusáka. (vla)
Firma MULTISONIC uspořádala v listopadu dva křty – na koncertě v Divadle U hasičů 4. 11. uvedla CD zpěvačky Věry Gondolánové Klenoty romské hudby a 24. 11. v jazzklubu Reduta zase CD Třetí zuby zpěváka Jardy Hypochondra. (vla)
NAXOS HISTORICAL – edice Velcí dirigenti (CLASSIC) vydává u příležitosti 50. výročí úmrtí Wilhelma Furtwänglera nahrávku repertoáru, s nímž exceloval i na těch nejvýznamnějších evropských hudebních pódiích. Furtwängler snad nejvíce miloval Beethovenovy symfonie, a to především Pátou a Devátou. Nahrávek Páté symfonie existuje v jeho podání alespoň jedenáct verzí! Tato nahrávka je z roku 1937 a byla pořízena Berlínskou filharmonií. Furtwängler byl ale také velice uznávaným dirigentem Wagnerových děl a tak CD obsahuje rovněž Předehru z opery Parsifal z roku 1939. Nechybí tu však ani Slavnostní adagio z Furtwänglerova Symfonického koncertu. Spoluúčinkuje klavírista Edwin Fischer. (jar)
47 Hr0501.indd 47
28.12.2004 10:32:13
TELARC CD-80444 Gustav Mahler: Symfonie č. 6 „Tragická“. Atlantský symfonický orchestr, dirigent Yoel Levi Rafael Brom
N
ahrávka vznikla v červnu roku 1997 v Symfonické síni Woodruffova uměleckého centra v Atlantě ve státě Georgia v USA pro vydavatelství Telarc, které povětšinou nechává dohledání konkrétnějších textových informací na píli posluchačů. Dlužno říci, že portréty umělců a hudebních těles jsou skutečně na webových stránkách k nalezení, nicméně label přičinil pětistránkovou studii alespoň o natočeném díle. Buklet je tradičně jednojazyčný, anglicky psaný, a jeho autorem je znamenitý varhaník Michael Murray, mimochodem exkluzivní umělec Telarku. Po tradičním biografickém profilu skladatelově a genezi díla přijde rozpis symfonie do jednotlivých vět, který je jakýmsi názorným a přesným průvodcem po hudebních proměnách. V závěru je přiložen rozpis nástrojového obsazení a pro ilustraci také snímek předepsaného velkého kladiva, kterým právě máchl hráč na bicí nástroje Michael Cibulski. A to
je také jediný snímek bukletu, odhlédneme-li od titulní stránky obdařené melancholickým snímkem klidné vodní hladiny a zalesněného ostrova vystupujícího z mlžného oparu mračna zavěšeného nad vrcholy stromů a prosvětleného shůry a zleva pronikajícím slunečným svitem. Tragickou náladu překonává světlá naděje. Design bukletu coloruje náladu díla, o kterém autorova manželka Alma řekla, že odráží osud hrdiny, který ve finále „padne“. Mahlerovo užívání tragických motivů bylo ovlivněno již dojmy z dětství,
v němž snad až příliš často navštěvovala rodinu smrt. Tragika vyjádřená rozsáhlým orchestrálním aparátem nezůstává neukončená, byť její drtivé vyjádření Atlantským symfonických orchestrem v mezních možnostech dokonale využité, zaplní jak autorem předepsanou plochu, tak celou mysl zaujatého posluchače. Je odlehčena jak Scherzem zahraným podle Mahlerova pokynu opravdu „pádně“, tak líbezně rozehranou třetí větou díla Andante moderato s okouzlujícím zvukem lesního rohu a navíc Atlantský orchestr pod taktovkou Yoela Leviho, oproti dejme tomu Orchestru Philharmonia s Benjaminem Zenderem /Telarc 2002/, více cítí s posluchači a ukončí šestou symfonii o celých osm minut dříve. Pro zajímavost stejně dlouho hraje šestou Mahlerovu symfonii i Česká filharmonie na snímku s Václavem Neumannem. Pochmurně pochodové Allegro energico, ma non troppo s tempovým dodatkem v němčině „Divoce ale srdečně“, v provedení „atlantských“ robustně dávkované, celou, více než rozlehlou symfonii, která stojí na počátku trojice tragických symfonických opusů, předznamenává. Není ale jenom úvodním dílem tematicky spřízněného cyklu, nýbrž je milníkem v samotném žánru. Historiografie klade toto dílo do kontextu zakladatelských činů symfonismu 20. století jemuž předložila osobitou logiku myšlení vyjádřenou důslednou prací s tématy, která odhalila nesmírnou četnost niterných i vnějších vztahů. Dirigent Yoel Levi, který dovedl za svého šéfování v Atlantě (1988–2000) symfonický orchestr k nejvyšším metám – pro rok 1991/92 získal například ocenění „nejlepší orchestr roku“ v Classic Music Awards, natočil s tělesem šest Mahlerových symfonií. V jeho pojetí je hudba rakouského skladatele velkolepým zvukovým plátnem velkých až teatrálních kontrastů a nasazovaných frází, pianissima a melodické pasáže neplýtvají sentimentalitou, ale ani jemností smyčcové sekce. Široká paleta výrazů je oproštěna od zastřenějších impresí a jasný, čitelnými konturami vyšrafovaný zvukový obraz překypuje pregnantní výpovědí interpretačního názoru, který stvrzu-
je závěrečný otřesný úder orchestru v poslední minutě Finále, ukončující dlouhé doznívání orchestru. Nahrávka Atlantského symfonického orchestru z konce 90. let má rozměry atraktivního projektu s promyšlenou mírou účinnosti. SUPRAPHON SU 3780-2 Johannes Brahms, Koncert pro housle a orchestr op. 77, Symfonie č. 4 e moll op. 98, David Oistrach – housle, Česká filharmonie, řídí Antonio Pedrotti Jaroslav Smolka
V
edici Supraphonu už dochází na vydávání snímků, pořízených ve vlastním studiu i dokumentovaných tehdejším Čs. rozhlasem, jež se nedochovaly v perfektním technickém stavu a jimž hrozí při prodlení zánik. Dvě ze základních mistrovských děl Johannesa Brahmse, nahraná v letech 1957 a 1961, jsou interpretována tak mistrovsky, že rozhodně stojí za to, aby byla vydána. Vydavatel by však měl v bookletu posluchače upozornit na problematická místa snímků. Těmi jsou zejména začátky prvních vět obou skladeb. Předpokládám, že zkreslení zvukového záznamu vyvolá vlnu reklamací, jež bude pro distributory nepříjemná. Nelze bez znalosti stavu původního záznamu na magnetofonové pásy a procesu dnešního digitálního přepisu poznat přesně, co se tam stalo. Odhaduji, že to bylo sloupání emulze nebo snad pomačkání originálních pásů. Taková porušení ovšem ani soudobá technika neumí odstranit. Vydavatel by také měl napsat, kde získal živou nahrávku Brahmsova Houslového koncertu. Ví-li, že je to záznam z koncertu Pražského jara ve Smetanově síni Obecního domu z května 1961, má k němu nějakou dokumentaci, i když tam čímsi nepochopitelným lajdáctvím není uvedeno, kdo byl hudebním režisérem a kdo zvukařem. Těžko mohl koncert Pražského jara v té době nahrávat někdo jiný, než Československý rozhlas. Snímek má všechny znaky tehdejších rozhlasových živých nahrávek z koncertů – především celkovou
zvukovou koncepci, vysunující do popředí a k větší síle výkon sólisty a v té míře tedy potlačující orchestr na místech, kde sólista hraje. Většina posluchačů tento zvukový obraz uvítá, protože Oistrachův výkon je tu skutečně famózní. Krásný tón a hluboká muzikálnost každé fráze tady plně potvrzuje jedinečně špičkové postavení tohoto umělce mezi houslisty té doby. K nástupu sólisty zmíněné zkreslení nedosahuje, takže kvalita jeho výkonu není ničím narušena. A spolu s Antoniem Pedrottim se oba zasloužili o velkolepou stavbu celku. Na té se podílí skvělým, spolehlivým a ukázněným výkonem Česká filharmonie. Není divu: byla právě
v plném rozkvětu Ančerlovy šéfovské éry. O víc jak čtyři roky dřív, v únoru 1957, vznikl v Rudolfinu studiový snímek Supraphonu s Antoniem Pedrottim a Českou filharmonií. Hudební režii měl Ladislav Šíp a zvuk vytvořil František Burda. Je to také ještě snímek monaurální, stereofonní technikou se v Supraphonu začalo pracovat až o 2 až 3 roky později. Je po zmíněném zkreslení na začátku překrásný, s nádherným dozvukem sálu před výměnami křesel a akustickými úpravami, k nimž poté došlo dvakrát, s barvitým a rozmanitým zvukem i velkým dynamickým diapasonem. Pedrottiho koncepce je rovněž velmi zajímavá, heroičtější, řekněme beethovenovštější, než jak se Brahmsova Čtvrtá obvykle hrává. Dokonce i v často velmi sentimentálně dávané volné větě s pevným a krásným tónem sólového lesního rohu – nejspíš Miroslava Štefka – na začátku. Jsou to snímky vysoce umělecky cenné a stojí zato je mít vzdor zmíněným poškozením.
48 Hr0501.indd 48
28.12.2004 10:32:15