Obsah / Content – Rexter 02/2013 ČLÁNKY / ARTICLES
Armed and violent opposition in the political system of the European Union? A conceptualization of militant Euroscepticism 1
Miroslav Mareš, Dana Prudíková
On Serbian Hooligans, or How and Why Thugs Are Getting It Their Way
31
Vladimir Đorđević
„The Revolution Will Not Be Twitterized!“ – Ohlédnutí za úlohou moderních technologií a sociálních sítí v arabských revolucích a kontrarevolucích. „The Revolution Will Not Be Twitterized!“ - Critical Overview of the Role of Modern Technology and Social Media in the Arab Revolutions and ContraRevolution
50
Zbyněk Tarant
Nové trendy v přístupu Státu Izrael vůči imigrantům nežidovského původu po roce 2000: Vzestup radikalismu na izraelské politické scéně? The new trends in the approach of the State of Israel towards non-Jewish immigrants after 2000: The growth of radicalism in Israeli politics? Eva Taterová
90
RECENZE / REVIEWS
Smolík, J.: Národní strana v kontextu krajní pravice: 2003–2012, Centrum pro studium demokracie a kultury, Brno, 2013. 367 s. Martin Laryš
Hanuš, M., Vlček, R. a kol. Lenin. Kontinuita a/nebo diskontinuita ruských dějin? Brno: Centrum pro studium demokracie a kultury, 2013. 163 s. Vladimír Naxera
115
119
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Armed and violent opposition in the political system of the European Union? A conceptualization of militant Euroscepticism
Autor: Miroslav Mareš, Dana Prudíková Email:
[email protected],
[email protected]
Abstract This article deals with the concept of armed opposition in the context of the European Union. It characterizes the armed opposition against the EU, identifies its variations, and describes their development in the context of the European integration process and its adversaries. It concludes that a Europe in the process of integration is a challenge for armed groups to impose their influence through armed activities against the EU.
Keywords armed opposition, European Union, Euro-scepticism
1 Introduction As part of the process of integration, a specific political system was formed for the European Union (EU). Against it arose an anti-system opposition, parts of which resort to armed and violent methods. So far the concept of armed opposition has been applied mainly at the level of the state. The goal of this article is to analytically characterize the armed opposition (it means use of armed violence against the EU because of rejection of a current form of European intergartion) in the context of the EU, identify its variations, and describe their development in the context of the European integration process and its adversaries. On this basis a prediction for further developments is made. 1
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
2 Armed opposition in the European Union – a conceptualization To understand the characteristics of armed opposition within the system (or against the EU system) it will be necessary to define the opposition to the EU in general, and then to define the general concept of armed opposition and apply it to the EU system. The European Union long developed without any visible evidence a parliamentary opposition in the traditional sense, and up to this day the application of traditional opposition models to the EU system is problematic (Kubát 2010: 50). But this does not preclude us from analyzing the extra-parliamentary and outside-the-system opposition against the EU, including actors who resort to violent or even armed methods. In the general framework of classifying the opposition within the EU, the application of the traditional model of opposition to the European Union was considered by Peter Mair; he concluded that within the framework of this political system there are few dynamics in the sense of the traditional model of government-opposition; therefore this model is not relevant for the European environment. The European Union, he says, lacks an arena for organized opposition in the traditional sense of the word (Mair 2007: 1–17). The European parliament does not offer an alternative paradigm for European integration; the Commission is not answerable, as it cannot be challenged in the sense of party politics. Thus European Union can be described as a government without an opposition. The system of the European Union, however, must be seen as a multi-level and unique system in which the opposition is not represented by parliamentary forces alone, but by other actors as well. These may be states or groups of states opposing the majority (as in the case of the United Kingdom in negotiations over the future Fiscal Compact during the December crisis of 2011), or factions or individual members of the European Parliament, or actors outside the EU’s institutional framework (interest groups, protest initiatives, or illegal armed organizations). On the national level the anti-system opposition may appear even in countries that are not part of the EU (particularly in the countries currently in pre-accession negotiations or in countries where a political debate is occurring over joining the EU). In classifying the individual types of opposition, it is first necessary to divide 2
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
opposition with the EU into “pro-system ” and “anti-system”, which again produces certain problems, however. There have been and will continue to be passionate debates over the very substance of European integration, and to determine what is “anti-system” can be problematic. In the history of the European Union the main area for the activity of the opposition was formed through ideological perceptions of the newly-emerging entity; i.e. camps emerged which either supported greater regulation, or on the contrary internal liberalization; there were splits over whether Europe is a Christian or cosmopolitan entity. There is another important dividing line over whether Europe is to be a supra-national organization , or a community of nations working on the basis of inter-governmental agreements; or over a militarized vs. pacifist Europe . We thus observe opposition against a social Europe or a Christian Europe, etc. The uncertainty over what this new process of integration will bring is very great. It should be researched to what degree actors are antagonistic toward aspects of integration itself (Crespy, Verschueren 2009). We can define anti-system opposition to the EU as that which wholly rejects the dominant form of the EU as it has been shaped through the process of European integration so far. The pro-system opposition supports the EU project in general, but opposes particular specific actions by the dominant political forces in the EU in the areas of politics or policy (a more detailed definition of individual opposition stances has been done by Neunreither1).
1
According to Neunreither the political opposition against the European Union can be categorized as follows (while systemic opposition to the EU is basically identical with what we regard in our article as the anti-systemic opposition): 1. Systemic opposition to the EU 1.1. National sovereignty, no transfer of powers 1.2. Limitation of possible competencies (such as free trade) 1.3. Ideological objections (socialist vs. capitalist integration) 1.4. Cultural identity 1.5. Xenophobia 1.6. Global solution (regional cooperation is obsolete) 1.7. Internal power balance (for example that Germany is too strong) 1.8. The EU is undemocratic (insufficient human rights, etc.)
3
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
The various anti-system stances against the EU grouped together under the concept of Euroscepticism, the definition of which is the subject of stormy debate. Very generally it refers to the state of disillusionment with the concentration of power in favor of the European Union and at the expense of the national states, and forms a kind of natural opposition to integration efforts. Some authors nevertheless criticize this term and prefer the term resistance, finding the term Euroscepticism too heavy with negative connotations; as well as the fact that the expression is usually used in the context of research on political parties. The connotations of the term are mainly in the ideas of nationalism and sovereignty (Crespy, Verschueren 2009: 382). The label anti-system can be applied mainly to so-called hard Euroscepticism.2 Generally Euroscepticism can be regarded as a by-product of European integration, with which it is inter-connected (Kaniok 2011). Anti-system or hard Eurosceptic positions can basically be achieved even within through EU institutions (as demonstrated by the existence of Eurosceptic or ultra-right factions within the European Parliament), or on the other hand criticism of selected parts of EU policy can be furthered by violent methods (violent protests by farmers against agricultural policy). As we will clarify later, armed opposition is usually accompanied by a sharply anti-system stance. In the past armed opposition has always been undertaken by actors outside EU institutions (if we disregard minor tussles in the European Parliament; after all European 2. Opposition oriented on process (politics) 2.1 Reform of institutional system (re-evaluation of votes) 2.2 Review of financial system (importance among contributors) 2.3 Application of basic principles (subsidiarity, transparency) 3. Opposition focusing on single issues (policy) 3.1. Reforms or other developments in EU policy (research, environment, agricultural policy) 3.2 Reforms or application of external policy (WTO negotiations) 3.3 Current topics in EU policy (for example the price of bananas) (Neunreither 1998: 429). 2
The hard Euroscepticism either rejects the entire integration process, or a large part of it. It often advocates leaving the EU or not continuing the process of integration (Szczerbiak, Taggart 2002).
4
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
legislation would by no means permit political parties as vigilante paramilitary formations. It is necessary to distinguish, however, between actors with interests in the EU alone (such as the farmers mentioned above) and forces active in a broader arena and with broader goals (Islamist formations targeting the EU). Attacks against the EU by outside actors should not be regarded as opposition (here it is an expression of open animosity in the international arena); however, their goals may include provoking opposition within the EU (as well as within the former European Communities).3 Violent opposition is a term broader than armed opposition. For classification as violent opposition there must be repeated or at least one-time very strong use of force, which may not amount to armed violence (for example use of improvised arms or barriers in agricultural protests cannot be seen as arms in the traditional sense of the word). Many protests can escalate into minor clashes with the police in which arms are not used. The term armed opposition is defined as the systematic use of armed force against the dominant elements of the system, while the forms of armed violence may vary (which is also reflected in the various authors’ definitions).4 An important factor is the selfdefinition by the actors as an armed opposition, such as that in the manifestos of the Red Army Faction in German against the political system of the Federal Republic of Germany (Peters 2007: 272–273). Political opposition conceived as such falls into the category of political violence. This can be defined as consisting of a certain repertoire of collective action, which includes physical force and causes the adversary harm in order to advance the group’s political goals (Della Porta, Tarrow in Della Porta 1995: 2). Violent and armed opposition are
3
Specifically an attack by the Intelligence Service of the Czechoslovak StB (State Security) in 1957. This will be described below. For example Maxmilián Strmiska relates the term to the long-operating terrorist group against the pillars of the system, the Italian Red Brigades (Strmiska 2000). Some authors use the term in the legal sense, basically as violating the legal norms through force of arms (Nair 1999; Zegveld 2002). The term was often used in the sense of transition from one regime to another. Armed groups in these instances work either to overthrow the regime, or fight for the rights of some clearly-defined group (for example ethnic) during the transition period. (Cawthra, Luckham 2003).
4
5
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
subversive forms of political violence. The strategy of armed opposition is discussed in the work of Ariel Merari, who worked with the broad concept of insurgency5 and within that framework identified a number of strategies (Merari 1993), which can be modified for the needs of our article as follows: 1. Violent armed unrest; 2. Terrorism (including intimidating sabotage and threats); 3. Guerilla and civil war; 4. Coup d’etat. 5. Mass revolution.
In the history of the EU to date, as we will show below, real instances of violent unrest and terrorism have occurred; the other forms have appeared only at the planning level or have not occurred at all. From the standpoint of classification of armed opposition against the EU it is necessary that such an opposition actor engages in or plans armed action for the purpose of directly influencing the dominant political forces in the EU, primarily by direct attacks on targets associated with the EU (which can be European politicians or institutions, or advocates of European policy on a national level, on symbols associated with the EU, etc.). The motivation may be aimed exclusively at the EU, or at multiple entities (NATO, certain countries, etc.). The EU can be lumped into the broader concept of Europe as part of the West (for example with the Islamist threat). Armed opposition can have a national dimension in the sense that the actor operates solely within a single state, or out of a single state, or it can have a transnational dimension provided there is cooperation among several national groups or the formation of international networks. Europeanization has an impact even on the armed opposition to the EU, because for example the themes or targets of armed protest activities are
5
Other authors use the term to include the concepts of guerilla war or terrorism.
6
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
determined by the issue of integration, and some projects (for example the ultra-left guerilla activities in Western Europe in the 1990s) were perceived even as a certain alternative to the integration process. The position and potential of armed opposition is demonstrated in the schema below. Together with the pro-system opposition (Eurosceptic parties working through democratic means) it targets the system of the European Union and its individual elements, each element in its own way. The current power holders as well as the quasi-opposition must react to this. By quasi-opposition we mean for example the parties in the European Union, the members of which serve a five-year term, with the two strongest factions trading off in the role of chairman halfway through the electoral term. While the pro-system opposition chooses to do its opposition activity mainly through parliamentary protest, the armed opposition has the same aims but chooses to act through non-democratic attacks, with the use of arms or the threat of their use.
Figure 1: Context of armed opposition within the EU
Systém Evropské unie Pro -system elements Holders of power
Pro-systém “quasioppsition”
Anti-system non-violent opposition within the instututional system of the EU. Anti-system non-violent opposition outside EU institutional system Anti-system violent opposition within EU institutions Armed opposition to EU
Source: authors.
7
Parlamentary sphere
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Political violence may be resorted to for various reasons: either the legitimate channels for advancing interests have failed and it is necessary to reach for the “heavy artillery”, or the organization itself is accustomed to using these channels for advancing its interests, thus it is a “traditional” instrument without any legitimate process having to fail. This process will be apparent in the following chapters devoted to specific cases of armed opposition against the EU.
3 Ultra-left armed opposition to the EU Systematic use of armed violence targeting the EU has heretofore been confined mainly to the far left . We can distinguish three waves of such violence (or its preparation in the first case), which were linked to specific actors. These were: 1. Communist armed formations prepared to disrupt European cooperation and defense capability at the beginning of the European integration process in the 1950s and 60s; 2. Cooperation between so-called red Euro-terror groups in the 1980s reacting to the intensification of European political cooperation; 3. Anarchist violent protests accompanying the rise of the anti-globalization movement during the first decade of the 21st century; 4. Anarchist terrorist acts against institutions and officials of the EU in the later part of the first decade and beginning of second decade (in reaction to the Greek crisis and Eurozone crisis).
For the first of these eras, classification as opposition to the then-European Community is disputable. It was initiated and mainly carried out from outside, by the secret services of the communist bloc. In the first phase it mainly consisted of instigating protests against European integration by carrying out assassinations and claiming responsibility by fictitious German neo-Nazi groups, by which they hoped to cause tensions in FrenchGerman relations. According to some information the Czechoslovak secret services were also assisted by communist sympathizers in Western Europe (Court of Higher Instance in Strasburg 1964). In the second phase West European communist groups were organized to carry out diversionary activities in the event of a Warsaw Pact attack on the west; these 8
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
were aimed more against NATO than the EC however (Žáček 2008: 140). The second wave has a much more obvious link to groups that specifically saw themselves as opposition to the European integration process. In the 1970s and 80s there developed a specific form of transnational terrorism in Europe known as Euroterrorism. This term is used for the network of terrorist organizations that cooperate in various ways among themselves to form an anti-imperialist front coordinating the “fighting communist organizations in Western Europe”, especially against the political-military infrastructure of NATO (Karmon 2005: 157). These were small, but very dangerous organizations using urban guerilla strategies and based on the ideology of Marxism-Lenninism. This network of armed organizations includes groups like the Red Army Faction (RAF) in Germany, the Red Brigades (BR) in Italy, Direct Action (AD) in France, and the Communist Combatant Cells (CCC) in Belgium. Sometimes the ideological activist group Revolutionary Group for International Solidarity-Christos Kasimis in Greece is also counted among the ideological groups, but it is not considered to be among the most prominent. These organizations intended amongst themselves to form a cooperative structure to fight against NATO and against ever-deeper European military and political cooperation. The first mention of political integration among the armed European communist organizations appeared in February 1978 and called for a “constructive debate among various organizations seeking tactical and strategic programs through which various revolutionary initiatives can be unified into a single frame of reference for the entire proletariat on the European continent” (Karmon 2005: 174). An actual linking of activities had to wait until the mid-1980s. Solidifying the activities of AD and RAF was helped by the politics in the region; that is, consolidation on the axis Bonn-Paris, the combination of French nuclear force and German economic, financial, and military might, which further strengthened the offensive capability of the imperialists. RAF activists declared that to attack the Paris-Bonn axis is to attack “the heart of the imperialist program in Europe” (Karmon 2005: 186). On 15 January 1985 a joint manifesto by RAF and AD was published under the title “For the Unity of Western European 9
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Revolutionaries”, in which both groups declare that they are part of the “West European guerilla army”, and emphasized their plans to carry out further terrorist actions jointly. Another mobilizing issue was cooperation between European police and security forces (Rabert 1995: 134–135). During the next few months´ attacks by the guerilla groups intensified, not avoiding human targets, such as the murder of police chief Gerold Von Braunmuehl, who was seen as one of the main architects of European cooperation. Nevertheless the organization remained relatively weak; not even the international congress “Anti-Imperialist and Anti-Capitalist Resistance in Europe” organized by people RAF sympathizers in 1986 could preserve its vitality, and during 1988 it slowly faded away. Contributing to this was the imprisonment of the main representatives of Direct Action, which put that organization out of business. Thus the RAF had to seek another strategic partner. For a time it linked up with the Italian Red Brigades, but they were soon destroyed as well, and the European terrorist cooperation campaign ended. Militant ultra-left activity has appeared in relation to the rise of the anti-globalization movement at the turn of the millennium, when the EU was seen as one of the centers of globalization and liberalism. The violent dimension of the anti-global movement was linked mainly with the violent demonstrations and unrest during which protesting anarchists from the so-called black block went as far as using Molotov cocktails and improvised hand weapons. The EU was a target in the demonstrations during the European and EuroAmerican summit in Göteborg in June 2001, where the main topics were continued EU expansion, sustainable development, and economic growth. Around 500 violent participants (a minority among the 50,000 non-violent demonstrators) burned shops and attacked the police, who eventually resorted to live fire (Mocek 2001). In the middle of the first decade of the 21st century there appeared terrorist campaigns by anarchist groups, the target of which was the European Union, its institutions and officials. The most active groups to carry out activity against the European Union are the groups from Italy and Greece. The largest number of attacks has been carried out by the Informal Anarchist Federation (FAI – Federazione Anarchica Informale). It consists of various anarchist terrorist groups brought together by their belief in armed
10
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
revolutionary action.6 Violent activities are carried out by the individual organizations on their own, as well as under the FAI flag. They define themselves against the existing European system as well as Marxism, which they see merely as replacing one repressive authority with another. The group was founded in 2003 when it made its first public act against European society by sending out letter bombs to various institutions representing the European Union, such as Europol, Eurojust, several members of the European Parliament, and even chairman of the European Commission Romano Prodi. “We cannot give up the pleasure of actively criticizing the semester of the Italian presidency of the EU which is about to end… We will continue our active opposition against trade agreements, the militarization of the area which shows that the struggle is not only possible, but necessary. Today we hit the structures of control and repression and the main protagonists…” (APA 2004). A week later the Italian police investigated two small bombs that blew up in waste baskets not far from the chairman’s house (Campbell 2003, CNN 2001). Operation Santa Claus, as the activists called it, was supposed to warn European politicians that the maneuvers against their actions were just beginning. FAI continued its violent attacks during the following years. It attacked police and court buildings especially in Italy (the usual weapon was the letter bomb) to demonstrate their opinion on these institutions and the current establishment. In 2011 they sent a bomb to director of the Bank of Germany Josef Ackermann (because of his role in EU financial policy). Through its actions FAI expresses solidarity with its imprisoned colleagues; it sent letter bombs to the directors of the prisons holding them, in 2011 for example to the highsecurity Korydallos prison (Kourti 2011).
Most of these are groups that had previously focused on violent action, such as Cooperativa Artigiana Fuoco e Affini, Brigata 20 luglio, Cellule contro il Capitale, Carcere, i suoi Carcerieri et le sue Celle, Solidarietà internazionale as well as Cellule Insorgenti metropolitane and the Cellule armate per la solidarietà internazionale. Cooperation between these anarchist groups and the more established Marxist groups was often discussed among security experts dealing with these issues. The topic became current again when appeals were made for mutual solidarity between FAI and BR-PCC. 6
11
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
After the onset of the economic crisis in Greece and because of European intervention, the local terrorist anarchist group CCF - The Conspiracy of the Cells of Fire) became involved; it was founded in 2008 (Kiesling 2010) and in November 2010 it mailed out a series of letter bombs. The reason was outrage at the brevity and strictness of the austerity rules that the European Union is “forcing” on its members as a condition of financial aid and support. Bombs were sent to Angela Merkel, Nicolas Sarkozy, Eurojust, Europol, the European Court of Justice, and to the ambassadors of Bulgaria, Russia, Germany, Switzerland, Mexico, Chile, and the Netherlands.7 Most of the bombs were detonated in a controlled manner after inspection of the package; the bomb intended for Italian president Berluconi was exploded when it was being investigated by Italian police, who were warned by the Greek police. The Greek authorities stopped air mail delivery for two days. On the basis of current activity a longer-term network might be forming. As early as 2004 FAI activists in a letter to the anarchist movement called for the formation of an informal international anarchist federation. The Greek Conspiracy Cells of Fire supports this activity, calls for the formation of a direct action network through which the values of the whole anarchist movement in general will be propagated simultaneously (Infoshop news 2011).
4 Ultra-right armed opposition to the EU The far right is characterized by a strongly negative rejectionist stance towards the current European integration, which it regards as an anti-national entity controlled by enemy liberal and leftist ideologies. According to the far right the EU is also responsible
The selection of addressees is somewhat odd. In the case of Merkel and Sarkozy it is understandable, because it was the representatives of these two countries that decided to a great degree what EU policy would be; the ambassadors of Germany, the Netherlands, and to a certain degree Switzerland are in a sense understandable addressees; nevertheless the other two were difficult to explain to say the least: why did the senders pick them out and not take into consideration for example the existence of financial institutions, etc.? (Wimberley 2010). 7
12
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
for immigration to Europe. For these reasons the far right is prepared to resort to militant methods. Faye writes, “In Europe, especially in France and Belgium, face to face with Islam and other foreign populations, we have gone over the line of ordinary friction and common delinquency, and we have come during the 1990s to the brink of civil war along with a will towards territorial and demographic colonization. Unfortunately, only mechanical sparking of real civil war will solve the current problem with our colonization by settlement, the Africanization and descending Islamization, the most serious tragedy that Europe has had to face in its history. Ethnic civil war will be the only way to settle this problem, which will not be solvable through the rule of law and democracy, and how to realize the necessity of resistance” (Faye 2002: 157–158). Despite this thorough rejection it is still interesting that he previously formulated his objections to the EC and EU mainly through non-violent methods.8 A partial exception is the act by Anders Breivik in 2011, who targeted the Norwegian Social Democrats, but in his manifesto there appear a number of attacks on the European Union, which is accused of being responsible for massive immigration and the Islamization of Europe, and for the “cultural Marxism” that Breivik and his followers are supposed to fight (Berwick 2011). Otherwise at the present time we observe only isolated attacks of low intensity from the ultra-right bloc, acts that can be characterized more as xenophobic violence. European integration structures are targeted rarely; so far such activity has occurred more on the symbolic level of individual Eurosceptic groups (burning the European Union flag) 9, or in It is debatable whether the far right can be held responsible for the attack on a train in Estonia in 2003 that was promoting European expansion and an Estonian “Yes” in the referendum on joining the EU. The attackers, intending to derail the train, scattered dozens of six-inch bolts on the tracks. The train was carrying 300 people, of whom half were children. No one was injured. In this sense the perpetrator was possibly someone from the bloc opposing EU entry, concerned about possible loss of the country’s recently-acquired sovereignty. This cannot be confirmed, however, as the perpetrator was never caught (Strauss 2003). 8
9
The EU flag was burned at an event of the Czech group Reformy.cz. This was done because the EU flag is a symbol of:
13
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
ideological materials. Although during recent years real violent activity by the far right has not led to extensive damage or losses with a few exceptions, there are certain indicators and tendencies to be concerned about from this area, as the groups in this category have started to cooperate on the European level. In the individual EU countries attacks have been observed on ethnic and religious minorities, the presence and protection of which is blamed on the EU.
5 Ethnic-regional armed opposition For a long time the ethnic-religious political movements did not reject European integration in general, because they saw European institutions as a potential ally in their efforts to weaken the central states from which they wish to achieve independence or autonomy (Lynch 1997: 191). This is also true of most of the militant organizations that on the European continent claim representation for their ethnic-regional interests. It is necessary here to distinguish between entities that make territorial claims on EU territory or its candidate countries, and entities whose dominant interests are outside the EU (and who are usually in diaspora in the EU). Most of the proclamations and demands by ethnic terrorist groups are made against the national states. Ethnic-territorial groups turn to supra-national institutions or groups other than the national state when they see no other way to attain their interests. Although the European Community is not at the top of these groups’ target list, this supra-national entity has not escaped the interest of the ethno-terrorist groups. “Fighters criticize the 1. Circumventing the Treaty establishing a constitution for Europe (Lisbon Treaty) 2. Soviet-style leadership 3. Ecological Fascism that came here from the EU 4. Criminal organizations that haven’t submitted their accounting for 16 years 5. A Nazi Plan B for a lost World War II 6. The secret taking over of power by private organizations that were behind the EU from the start 7. An attempt to install a one-world government / New World Order. (Jedlička 2011).
14
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
dictatorship of the market economy and free competition, the neo-liberal government of the European Union…” (AFP 2006). In Dublin during the Spanish presidency of the European Union, one banner at a demonstration for organized by the Irish-British Solidarity Committee in May 2010 bore the proclamation that “the EU presidency is currently in the hands of a repressive and torturing state” (Irish Basque Solidarity Committees 2010). By this they meant Spain. There were also sporadic references to the EU in the candidate countries.10 Nevertheless not even occasional declarations of this type mean that the traditional targets of terrorist activities have changed. They continue to attack the national state, which remains their main enemy. For these groups the European Union functions more as one of the mediators of communication rather than a threat or target for attacks.11 This can be demonstrated for example by ETA’s declaration that it is prepared to accept international mediation in settling its long conflict with the Spanish government (EITB 2010). While terrorist organizations of this type do not falter in their violent activities within and against the national state, this trend does not appear against the European Union as such. On the contrary, ethnic formations in a certain sense regard the European Union as an ally and try to avoid being labeled a movement with potential for violence. Organizations that have their main targets outside EU territory have not attacked targets representing the EU. This is also true for PKK/KONGRA-GEL (Kurdish Workers’
During its activity one of the cells of the Moravian movement in the Czech Republic, the Moravian Territorial Army (MZA) sent their demands to the European Union. An “Appeal for the Protection of Democracy in the Czech Republic” called for the rehabilitation of the regional selfgovernment. After the European Commission declared that the status of Moravia belongs to the CR and refused to deal with it as part of the acceptance of the CR into the EU, the Moravian separatists ended their proclaimed cease-fire. Nevertheless they have carried out no real violent action so far (Mareš 2005: 213–217). 10
The issue of ethnic minorities is for example a frequent topic for interpolation in the European Parliament, and can be the main motivating issue for specialized groups (for example parliamentary questions of 26 July 2010, or the discussion of 22 May 2008.
11
15
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Party/People’s Congress of Kurdistan). This is a grouping of organizations fighting for Kurdish rights in Turkey. These organizations are listed in the official documentation as terrorist; they have been on the EU terrorism list since 2002.12 Their placement on the EU terrorism list provoked mass protests among the Kurdish population within the EU (and outside it) which often escalated into violence against the local police forces. The protests were a continuation of the previous wave of protests caused by the arrest of PKK leader Abdullah Öcalan in February 1999 and his subsequent conviction (Guardian 1999). Another organization often mentioned in Europol reports is the terrorist organization the Liberation Tigers of Tamil Eelam (LTTE). Although this organization and its practices are the subject often of large demonstrations in the member states of the European Union, it is most often accused of being involved in organized crime; several EU member states are investigating the organization’s method of financing, but the EU is not a target of its activities. Its supporters organized extensive protests in 2006 in cities throughout the EU against the inclusion of the LTTE on the EU’s list of terrorist organizations (Vavuniya News Media 2006). Although this type of violence is primarily aimed against the states and not at European institutions, the existence and growth of this violence within the European Community during the 1970s was the spark that initiated cooperation among the member states on terrorism issues. Even so, is questionable what interest an ethno-regional formation would have in attacking the European Union structures. For the future the main risk of formation of an armed opposition occur if the EU failed to respect the cultural, religious, and linguistic differences within the framework of regional politics. Another risk is associated with the courts, whether the European Court of Justice or the European Court for Human Rights. If these take a negative stance towards the wishes In 2008 the European Court of Justice nevertheless decided that the Kurdish Workers’ Party (PKK) did not belong on the list of terrorist organizations where it was placed in 2002 and again in 2004. The court of the first instance said that the EU had not evaluated the activities of the PKK correctly (T-229/02, T-253/04 viz Court of First Degree 2008). Nonetheless the Union issued a new list of terrorist organizations in December of last year and the PKK figured there again. 12
16
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
and demands of the ethnic-nationalist formations to be removed from the list of terrorist organizations kept on the basis of European regulations law, or if they cast doubt on the democratic foundations of sympathizing political parties and do not heed demands not to dissolve them, and European institutions continue to repeatedly put some groups on the terrorist list despite the protests of some groups, then the European institutions as well will find themselves on the “blacklist” of enemies of militant ethno-regional movements.
6 Islamist armed opposition to the EU The Islamist struggle in Europe should be seen in two basic dimensions, while only one of them can be taken as contributing to internal armed opposition to the EU. Until now the greater threats to the EU were from without, mainly by leaders of European jihadism, while the reason for these threats was mainly the involvement by the European states alongside the USA in the war on terror. Other threats were motivated by the actions of individual European state (the French ban on headscarves, Danish reaction to the caricature of the Prophet Mohammed). External pressure was also linked to the activities of jihadists within the European Union, where we can observe the beginnings of a consistent armed opposition against the EU. Meanwhile the EU is seen at present as something of a partner for negotiations in the sense that threats will influence it to change its policy. Only the failure to meet demands (to withdraw European countries’ troops from joint operations with the USA, to punish the authors of the caricatures in Denmark, etc.) brings on armed action. The EU also fights Islamic terrorism as part of its terrorism policy, and this can become a reason for armed action. Opposition to a specific policy may in the long run grow into a fight against the principles of human rights and tolerance the EU is built on, in the sense of pressure towards de-secularization and greater respect for dogmatic religious values. The final goal of the Islamists is to build an alternative state structure, a European caliphate as part of a global caliphate by the Sunni extremists, and the establishment of Iranian satellites in 17
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
the new Persian global empire by the Shiite extremists. So far Islamist activity against the EU (with the exception of vague threats during the Paris unrest of 2005)13 has been carried out mainly through messages from al-Qaeda. These were made against “Europe”, not against the EU as an institution. Intimidating messages against Europeans are expressed in the very names of the organization – such as al-Qaeda in Europe14. After the attacks in Madrid in April 2004 al-Qaeda put out a declaration addressed to the European Union with an offer of cease-fire if Europe ends all cooperation with America and its military involvement in Iraq and Afghanistan. Bin Ladin personally addressed his message to the governments and inhabitants of Europe in order to discourage further support for their foreign policy in the Islamic world. The declaration included threats if Europe failed to accept this. The offer was nonetheless loudly rejected by European officials (Blanchard 2007: 9). In 2007 he again called in a speech called “Message to the People of Europe” for the European countries to leave Afghanistan; he encouraged Europeans to convince their leaders to withdraw their military forces. These he accused of killing women and children. “In this war you have not observed the rules. Most of the victims of your bombardments
During the unrest some of the protesters had written a manifesto “Paris Uprising 2005”, which they sent to one another especially over the Internet, demanding: 13
1. Amnesty for all those arrested during the unrest of the last two weeks. 2. The USA must join the International Criminal Court and give up its veto on the UN Security Council. 3. The EU must leave the World Trade Organizations and develop closer ties to the Arab nations. 4. The EU must formally declare that the USA must withdraw from Iraq and all military bases in the region. 5. Re-orientation of the economy and budget away from war and arms production, and the building of Europe as a region open to all and pursuing social equality and social harmony (Centrum strategických studií 2005). Its military spokesman Abu Dujan al Afgani in a video recording claiming credit for the Madrid attacks, said “We declare our responsibility for what happened in Madrid, exactly two and a half years after the attacks in New York and Washington. It is our answer to your cooperation with the criminal Bush and his allies. You love life and we death” (Vidino 2006).
14
18
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
are women and children. You killed them deliberately” (CNN 2007). In another bin Ladin pronouncement against Europe in March 2008 he threatened and promised revenge for the repeated printing of caricatures of the Prophet Mohammed in Danish newspapers. Bin Ladin also condemned Europe for deliberately targeting Muslim women and children, which he regarded as unacceptable and worthy of reaction. In his words “it is a tragedy, your killing of women and children… you have liberated yourselves from any rules of warfare… which culminated in the printing of these insulting drawings” (Aljazeera 2008). An oft-published drawing shows the Prophet Mohammed with a bomb in his turban, while Islamic law forbids any depiction of the prophet. “When there is no control on freedom of speech, then let us leave our hearts open to our freedom of action” (BBC 2011). In June 2009 al-Qaeda addressed its outrage and disappointment towards France, but in its list of the guilty it also included the countries of the European Union. Al-Qaeda threatened vengeance “by any and all means and everywhere we can reach them” because of the debate over the burka, and whether the traditional garment threatens French law. “We will not tolerate such provocation and injustice” (CNN 2009). Nevertheless France is not the only European Union country to consider banning the burka; the Netherlands has already done this. In a 2009 statement bin Ladin called for withdrawal of troops from Afghanistan by saying “European people: … you know that violence takes its perpetrator to the bottom, and injustice has fatal consequences. And killing people is a great injustice. That is exactly what your government and soldiers are doing in Afghanistan under the auspices of NATO” (Informed Comment 2009). All this leads to the conclusion that Islamic terrorism selects its global propaganda target on European soil; it attacks particular countries with specific demands, but also addresses Europeans in general and the European Union as such. This tactic can be understood in the sense that for Islamic fundamentalists the entire Western world is seen as the part of civilization that treads on their religion and dishonors their symbols. From this standpoint the sins of one country can mean punishment of the citizens of any other country in this geographic corner of the world. Since in various other statements al-Qaeda 19
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
representatives have targeted their messages selectively, going after France because of the burka, Spain because of its military presence in Iraq, then it would seem that Islamic fundamentalists have taken into account the supra-national organization that has been formed in Europe, and address some of their messages to it directly because they are dissatisfied with particular policies that this organization carried out, or allows to be carried out; and that the clear message to all Europeans must be transmitted through European structures, where every EU member has its representation. This is because al-Qaeda in this sense has adjusted its tactics, and the specific interest in the EU or Europe is a reflection of the newly-formed supra-national structures.
7 Single-issue violence and armed opposition Also violently attacking the European Union were representatives of currents defending particular interests. Several demonstrations against EU policy that grew into violence against police units or against the representatives and symbols of the EU were organized by farmers. However, with a few exceptions15 there was no use of arms other than improvised instruments16. Thus we cannot speak of a consistent opposition, much less an armed one. Violent activity by other entities tied to mono-thematic interests (animal rights, the Large protests were held by French farmers in June 1992, when the European summit in Lisbon discussed reform of the common agricultural policy including measures to reduce economic protectionism. Farmers feared that the potential loss of support would reduce their income and quality of life. The farmers blocked roads and railroads, and dumped manure and spoiled vegetables in front of the government offices. Several weeks of protest culminated in the barricading of the entrance to the popular Euro-Disney theme park by 300 tractors, while 60 more farmers invaded the property of Euro-commissioner Jacques Delors, where they sprayed defoliant. The targets of the violent action were selected to ensure the protests extensive media coverage. Police units were used to disperse the protesters, but the protests only finally abated after a promise of help from the government (Prudíková 2010: 227–256). 15
Most of these protests can be characterized by what Christos Sideropoulos, one of the leaders of the Greek agricultural protests, had to say: “Our weapon is the tractor and we are determined to use it so long as our demands go unheeded” (Guardian News & Media 2009).
16
20
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
campaign against speed-measuring radar, etc.) have so far not been recorded against the institutions and policies of the EU. It is not very likely to occur in the future either, as long as the EU does not intervene in these entities’ areas of interest in such a way as to been seen negatively by militant members.
Conclusion Entities that use armed violence against the European Union are so far more or less isolated in their activities and have not formed as a whole a consistent, connected network. However, this fact must also be seen through the eyes of the “normal” opposition, where groups of various ideological orientations can work alongside one another using various forms of communication and pressure on the government. The self-image of the opposition to the EU, at least with some of the groups dealt with in the text above, is clear. This is mainly true for the far-left groups, whether the red terrorism of the late 1980s (which saw itself in opposition to the national states) or for today’s anarchistic terrorism aimed at officials and institutions. But other ideological currents as well include violence in their repertoire, or at least define their future vision of an opposition against the “left-liberal” EU in the case of the far right. The Islamists are only just beginning to form their vision of European integration. The following schema is an overview of the violent pursuit of interests against the EU drawn from the findings of the previous chapters. It works with the factors of individual ideological currents of the violent opposition; the second represents the character of violent activity.
21
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Figure 2: Activity of armed opposition against the ES/EU Forms of activities and their intensity Activity against ES/EU
Form Of threat/attacks
Intensity of violent activity
Future of armed opposition
Ultra-left movement
yes
attacks
Selective terrorist attacks of lower intensity
yes
Ethnicnationalist movement
no
no
no
possible
Ultra-right movements
Ideological current category of armed opposition
yes
threats
Religious movements
yes
threats and attacks
Single-issue movements
yes
Isolated attacks
Anti-system proclamations without actual potential attack Non-selective terrorist attacks of high intensity against “Europe” along with threats Violent demonstrations against specific targets, lowintensity violence
Somewhat likely
Yes (possibly expanding into guerilla conflict)
possible
From the above scheme we see that almost all of the radical currents that generally undertake violent activity on the territory of the European Union member states are also in their violent messages directly attacking the structure of the European integration process. The only exception is the family of ethno-religious and separatist activists who, although elsewhere active against the national state and their government representatives, refrain from attacking the European Union for now. In the future we can expect increased activity on the part of the far right (connected with the radical offspring of the conservative movement if there is further deepening of European integration), or there may appear “national 22
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
avengers” (who “punish” the EU for imposing too-tough economic conditions, etc.). The far left may also become more actively involved in measures against the EU, especially if the European Union in the future decides to increase or change its regulation of policies the ultra-left movement regards as crucial. Examples might be protests against European immigration policy, which given the circumstances may become more restrictive.17 If we are to identify the main reasons for violent activity against the European Union, these would be very diverse. There could be internal causes for armed protest, such as dissatisfaction with the European project as such, with its specific form, etc. But there can also be external causes, the “European domestication” of a number of forms of terrorist activity, which may not necessarily be of European provenience. The main reasons for this might be: -
Globalization of terrorism and anti-terrorist activities
-
Terrorist activity meant to involve the EU and its member states in the settlement of concrete problems in an area of conflict
-
The EU’s active role in armed conflicts where the parties to the conflict operate with terrorist means, either at the site of the conflict, or outside their own territory (for example in the EU) (Mareš 2008: 123). The European Union has long been an active actor in the field of anti-terrorism
policy.18 For this reason we can assume the above trend will continue, that the violent
The ultra-left radicals more active in this direction already. In Brussels a No Border camp week was organized in September/October 2010 to protest current immigration policy, particularly checks, detentions, and criminalization of immigrants, militarization of borders, repression and deportation, and against the abuse of immigrants; a series of activities grew into a violent demonstration during which 14 people were injured and the police had to intervene (Infoshop news 2010).
17
The European Community’s anti-terrorism policy developed gradually along with its joint foreign and security policy; it became part of the internal and later external EU security policy. With the gradual growth of violent activities in the 1970s bilateral police cooperation increased among EC countries dissatisfied with Interpol’s attitude towards terrorism (for example by creating the ministerial-level TREVI group to combat terrorism). Another step was the founding of so-called European political cooperation in 1970. The basic foundation for anti-terrorism policy was laid by 18
23
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
advancement of interests will indeed be encountered by this supra-national level of government. Political violence and terrorism are security threats to the European Union and its members. Within the individual member states and outside the borders of the EU some groups and movements use violence, of whatever intensity, to advance their interests. They often turn their energies towards local targets in order to influence events around them. A Europe in the process of integration is a challenge for them (as well as for some interest groups working through the European institutions in a legal manner) to impose their influence through armed activities against the EU (its institutions, infrastructure, representatives, supporters, sympathizers, and symbols), and they conceive of themselves as the armed opposition to the EU.
References
Books and Articles
Berwick, A. 2011. 2083 – A European Declaration of Independence. London: De Laude Novae Militae.
the Maastricht Treaty, which explicitly set forth a foreign policy, including anti-terrorism policy, in the topic second (Common Foreign and Security Policy, i.e. external security) and third pillar (the area of justice and internal affairs, i.e. internal security). The common security policy was then improved by further agreements, forming institutions such as Europol, Eurojust, or the European Anti-Fraud Office. Strong support for enhancing the legal and institutional framework of the fight against terrorism was registered after 11 September 2001. Foreign and security policy are one of the areas in which the decisive powers were retained by the member states, although the European Commission and to a lesser degree the European Parliament are involved in the decision-making process. Space was expanded for majority voting and most of the countries can act without the approval of others. The most important decisions, such as those with military and defense implications, must be adopted unanimously. From the standpoint of differing national interests in the EU member states, the practical implementation of anti-terrorism policy, despite the above-described measures, is to a great degree limited. One of the reasons is that in the area of anti-terrorism policy the member states usually adopt their own plans and strategies.
24
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Blanchard, C. M. 2007. Al Qaeda: Statements and Evolving Ideology. Washington: Congressional Research Sevrice 2007). Available from WWW: http://www.fas.org/sgp/crs/terror/RL32759.pdf, last accessed 20 December 2011. Cawthra, G. – Luckham, R. 2003. Governing insecurity. Democratic control of military and security establishments of transitional democracies. London: Zed books ltd. Crespy, A. – Verschueren, N. 2009. From Euroscepticism to Resistance to European Integration: An Interdisciplinary Perspective. Perspectives on European Politics and Society, 10: 3, pp. 377–393.
Della Porta, D. 1995. Social Movements, Political Violence, and the State: A Comparative Analysis of Italy and Germany (Cambridge, Cambridge University Press.
Faye, G. 2002. Pourquoi nous combattons. Manifeste de la Résistance européenne. L´AEncre.
Kaniok, P. 2011. Eurosceptics – enemies or necessary part of European integration? Paper prepared for conference of European Consortium for Political Research, Reykjavík. Available from WWW: http://www.ecprnet.eu/MyECPR/proposals/reykjavik/uploads/papers/1123.pdf, last accessed 20 December 2011.
Karmon, E. 2005. Coalitions between Terrorist Organizations: Revolutionaries, Nationalists and Islamists. Leiden, Boston: Martinus Nijhoff Publishers. Kubát, M. 2010. Politická opozice v teorii a středoevropské praxi (vybrané otázky). Praha.
25
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Lynch, P. 1997. Co-operation between Regionalist Parties at the level of European Union. European Free Alliance. In: Lieven De Winter – Huri Türsan (ed.): Regionalist Parties in Western Europe. Routlege, London and New York, pp. 190–203. Mair, P. 2007. Political Opposition and the European Union, Government and Opposition. 42:1 pp. 1–17. Mareš, M. 2005. Terorismus v ČR. Brno: Centrum strategických studií. Mareš, M. 2008. Consequences of EU enlargement for terrorism. In: Proceedings of The Hague Conference of the European Expert Network on Terrorism Issues (EENeT). Leiden University: Centre for Terrorism and Counterterrorism, Campus the Hague 15–17 October 2008, pp. 120–128.
Merari, A. 1993. Terrorism as a Strategy of Insurgency. Terrorism and Political Violence, 5, 4, 213–251.
Nair, R. 1999. Confronting the Violence Committed by Armed Opposition Groups. 7. November. Available from WWW: http://www.law.yale.edu/documents/pdf/LawJournals/Ravi_Nair_YHRDLJ.pdf, last accessed 20 December 2011. Neunreither, K. 1998. Governance without Opposition: The Case of the European Union. Government & Opposition, 33: 4, pp. 419–441. Peters, B. – Tödlicher, I. 2002. Die Geschichte der RAF. Frankfurt am Main: Fischer Taschenbuch Verlag 2007, Szczerbiak, Aleks – Taggart, Paul. The Party Politics of Euroscepticism in EU Member and Candidate states. Sussex European Institute.
26
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Prudíková, D. 2010. Násilné demonstrace a nepokoje jako hrozba vnitřní bezpečnosti. Analýza kolektivního chování přerůstající v násilné aktivity. In: Josef Smolík – Tomáš Šmíd et al: Vybrané bezpečnostní hrozby a rizika 21.století. Brno: Muni Press, pp. 227–256. Rabert, B. 1995. Links- und Rechtsterrorismus in der Bundesrepublik Deutschland von 1970 bis heute. Bonn: Bernard & Graefe Verlag. Strmiska, M. 2000. Ozbrojená opozice. Studie k subverzivnímu terorismu. Brno, Mezinárodní politologický ústav. Vidino, L. 2006. Al Qaeda in Europe. The New Battleground of International Jihad. New York: Prometheus Books. Zegveld, L. 2002. Accountability of Armed Opposition Groups in International Law. Cambridge University Press. Žáček, P. 2008. Soviet Assistance in Organizing the Special Services. In: Ústav pro studium totalitních režimů (eds): II. Sborník k mezinárodní konferenci Aktivity NKVD/KGB a její spolupráce s tajnými službami střední a východní Evropy 1945–1989. Praha: Ústav pro studium totalitních režimů, pp. 133–144.
Media and internet sources
AFP. Corse: le FLNC du "22 octobre" annonce une poursuite des attentats. Available from WWW: http://www.anc-corsica.com/phpBB/viewtopic.php?topic=2217&forum=1, last accessed 20 December 2011. Aljazeera. Bin Laden attacks EU over cartoons. Available from WWW: http://english.aljazeera.net/news/europe/2008/03/2008525124343599962.html, last accessed 20 December 2011. 27
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
APA. Premier communiqué de la FAI. Available from WWW: http://apa.online.free.fr/article.php3?id_article=237, last accessed 20 December 2011.
BBC News. New 'Bin Laden tape' threatens EU. Available from WWW: http://news.bbc.co.uk/2/hi/europe/7306002.stm, last accessed 20 December 2011.
Brady, J. Who are the Conspiracy of fire cells? Available from WWW: http://www.bradykiesling.com/greek_political_violence.htm, last accessed 20 December 2011. Campbell, D. Prodi escapes uninjured as bomb explodes. The Observer. Available from WWW: http://www.guardian.co.uk/world/2003/dec/28/eu.politics, last accessed 20 December 2011.
Centrum strategických studií. Hrozí v Evropě islámská městská guerilla? Revue politika 2005. Available from WWW: http://www.revuepolitika.cz/clanky/620/hrozi-v-evropeislamska-mestska-guerilla, last accessed 20 December 2011. CNN. Al Qaeda threatens France for perceived anti-burka stance. Available from WWW: http://articles.cnn.com/2009-0630/world/france.burkas.al.qaeda_1_burqa-issue-france-french-president-nicolassarkozy?_s=PM:WORLD, last accessed 20 December 2011.
CNN. Purported bin Laden message to Europe: Leave Afghanistan. Available from WWW: http://edition.cnn.com/2007/WORLD/meast/11/29/bin.laden.message/index.html CNN. Three protesters shot at EU summit. Available from WWW: http://articles.cnn.com/2001-06-16/world/eu.protests_1_protesters-riot-police-euleaders?_s=PM:WORLD, last accessed 20 December 2011.
28
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Court of Higher Instance in Strasburg. Proposal by prosecutor to halt criminal prosecution J.9568/56. Source: Office for Documentation and Investigation of the Crimes of Communism. EITB. ETA calls for international mediation to help solve conflict. Available from WWW: http://www.eitb.com/news/politics/detail/504542/eta-calls-international-mediation-helpsolve-conflict/, last accessed 20 December 2011.
Guardian. Protests and threats at Kurd leader's death sentence. Available from WWW: http://www.guardian.co.uk/world/1999/jun/29/kurds1, last accessed 20 December 2011.
Guardian News & Media. Greece Paralysed As Farmers Ratchet-up Protests. Available from WWW: http://www.guardian.co.uk/world/2009/jan/28/greece-farmers-protests, last accessed 20 December 2011.
Informed Comment. Bin Laden Message to Europe: Withdraw from Afghanistan. Available from WWW: http://www.juancole.com/2009/09/bin-laden-message-to-europewithdraw.html, last accessed 20 December 2011. Infoshop news. Belgium: Update on Brussels No Border Camp. Available from WWW: http://news.infoshop.org/article.php?story=2010101018400510, last accessed 20 December 2011.
Infoshop news. Conspiracy Cells of Fire – Informal Anarchist Federation. 2 April 2011. Available from WWW: http://news.infoshop.org/article.php?story=20110109195014377, last accessed 20 December 2011. Jedlička, V. Sedm dobrých důvodů pro pálení vlajek EU. Reformy.cz. Available from WWW: http://www.reformy.cz/zpravy/paleni-vlajky-eu/, last accessed 20 December 2011.
29
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Kiesling. Irish Basque Solidarity Committees. Basque Pro-Independence Left calls on ETA and the Spanish government to be constructive. Available from WWW: http://irishbasquecommittees.blogspot.com/2010/04/basque-pro-independence-left-callson.html, last accessed 20 December 2011.
Kourti, M. Italian FAI Claims Responsibility for Letter Bomb to Korydallos Prison. Available from WWW: http://greece.greekreporter.com/2011/04/01/italian-fai-claims-responsibilityfor-letter-bomb-to-korydallos-prison/, last accessed 2 March 2012. Mocek, M. Göteborg summit EU přežil. Available from WWW: http://zpravy.idnes.cz/goteborg-summit-eu-prezil-09x/zahranicni.asp?c=A010615_131615_zahranicni_tom, last accessed 20 December 2011. Strauss, J. Attack on EU train as Estonia poll turns sour. Available from WWW: http://www.telegraph.co.uk/news/worldnews/europe/estonia/1441196/Attack-on-EU-trainas-Estonia-poll-turns-sour.html, last accessed 20 December 2011.
Vavuniya News Media. EU bans LTTE, but Norway said it will not align itself with any other list than that published by the UN. Available from WWW: http://www.vavuniya.org/index.php?itemid=20&catid=3, last accessed 20 December 2011. Wimberley, J. The conspiracy of the Cells of Fire. Available from WWW: http://www.samefacts.com/2010/11/terrorism-and-its-control/the-conspiracy-of-the-cells-offire/, last accessed 20 December 2011.
30
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
On Serbian Hooligans, or How and Why Thugs Are Getting It Their Way
Autor: Vladimir Đorđević Email:
[email protected]
Abstract The late 1980s and the beginning of the 1990s introduced an exploding mixture of nationalist rhetoric that found its way into domestic politics and from there spread into sport manifestations where it was politically directed. Football stadiums became hotbeds of nationalist fervor and therefore a recruiting ground for conflicts Serbia officially never participated in. This volatile mix of politics and organized supporter groups eventually backfired against Milošević’s regime that was its chief architect, and by the end of the 1990s the regime’s previous allies became its enemies. Democratic changes of 2000 did indeed initiate a major change in the country, but unfortunately violence orchestrated by organized supporter groups has remained an issue without a proper solution for Serbia. With the country going through rather problematic transition, organized hooligans have become very vocal and increasingly aggressive in their doing, and, in addition, have also come into a position of being influential players in political and social life in the country. In that respect, main argument of this article is that, on the one hand, reluctance and lack of political will of the state to use all legal means have principally allowed hooligans to act almost unhindered, and, on the other, failure of political elites to initiate a “value change” has also had considerable influence in this respect. If Serbia wants to join the EU Belgrade seriously needs to reconsider its future options with hooligans on the loose.
Keywords Serbia, hooligans, organized violence, EU integration process 31
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Introduction It is without any doubt that Serbia has come a long way from October 2000 when Milošević’s rule came to an end following massive demonstrations that allowed for a democratic change to happen. With a decade of international isolation over, Belgrade was again to resume his place in international community and renounce image of an international pariah. However, leaving the past behind may have seemed easier than it really was. Sanctions, wars that the regime supported in Croatia and Bosnia-Herzegovina, bombing by NATO Allies and the Kosovo conflict, economic downfall that devastated the economy, and nationalist discourse that ushered new social values, largely anti-European and anti-Western ones, left Serbia facing considerable problems (Popov 2000). Resuscitating the country democratically and setting it on a new course after 2000 became a worthy task for democratic opposition, but unfortunately many blunders of both domestic and foreign policies have left Serbia still fighting on its road to the EU. In the time of writing of this article Belgrade was still waiting for the start of entry negotiations that would probably start in the beginning of 2014 and, all things being equal, it should not be expected that Serbia could join the Union before the beginning of the next decade. This is not to say that no significant progress has been made by Belgrade, but rather that the country still has to face resolving major issues in transition such as organization of public administration, civilian oversight of armed forces, judiciary, fight against corruption and organized crime, civil, political and social rights, economy, and further relations with Kosovo. Some of these issues still represent main points of contention in the domestic politics and it is likely to expect that solving them would take some time. Last but not least, coping with ails of transition, specifically with problems in areas such as civil, political, and social rights, judiciary, corruption, and civic culture has resulted in a steady rise and strengthening of a number of hooligan groups responsible for orchestrating violence on Serbian streets and even abroad. In that respect, this article will focus on the specific problem Serbia has been coping with for many years now: namely, violence organized by organized supporter (hooligan) groups and its relation to political elites. Speaking from a methodological point of view, 32
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
two following issues are considered crucial to understanding why violence organized by the supporter groups has been left at the backburner of problems political elites are willing to resolve and why political elites do not engage in tackling this problem more seriously: 1. Lack of political will of political elites to pursue systematic changes in implementing rule of law by improving judiciary, politically marginalizing the groups in question, and, last but not least, developing a strategy for fight against hooligans. 2. Failure to initiate “value change” and, instead of only partial commitment, back and promote modern civic values as the only alternative to a set of uncivic, undemocratic values of the Milošević decade.
Therefore, after shortly discussing identity of Serbian hooligans in the following section, this article will address the two previously mentioned issues that have been identified as central in understanding why and how perpetrators of organized violence in Serbia have essentially been permitted to act without hindrance. Last but not least, a short conclusion to the article will follow.
Who Are Serbian Hooligans? Organized hooligan groups are usually defined as being “socially organized fan groups” (Spaaij 2006: 11) of largely football supporters and therefore nominally opposed to similar groups belonging to other sport clubs. Hooliganism developed, as Spaaij pointed out, in the 1960s in the United Kingdom, largely in England that is, when organized groups of aggressive youth (Ibid.) became very active in instituting public disorder. Hence, hooliganism, mostly of the football sort and to an inconsiderable degree of other sports, came to signify “the social genesis of distinctive fan subcultures and their engagement in regular and collective violence” (Spaaij 2006: 12). Now, turning to states of the former Socialist Yugoslavia, it is important to mention that organized supporter groups have been in existence in these states for several decades now and have resorted to violent acts on a number of occasions, however with one notable distinction. Having in mind very turbulent 1990s, with wars of Yugoslav succession throwing the Western Balkans into 33
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
disorder, organized supporter groups became politically instrumentalized and therefore consequently (ab)used in attaining different goals of those having political power. This is particularly and mainly the case of Serbia, although other ex-Yugoslav republics, such as Croatia, for example, have also witnessed a very similar phenomenon. Furthermore, it is important to highlight that, although there are authors who argue that hooliganism is principally a social problem as such, it needs to be pointed out that connection between football and politics should not definitely be underplayed. As Čolović highlighted when discussing fascist political ideas for example, this connection “is not coincidental, but rests upon deep affinity between sport and fascist movements” (Čolović 2002; see also Caillat 1989). In addition, the Belgian criminologist Limbergen underlined that it should not be a surprise that “football scene is characterized by many manifestations of racism, sexism, extreme regionalism, anti-semitism” (quoted in Čolović 2002). Last but not least, as Čolović argued when discussing sport events in communist states, these manifestations were mainly politically comprehended as being means to an end: they stood for a “political propaganda and preparation for potential war” (Čolović 2002). In respect of what has been previously said, it becomes obvious that, especially taking into consideration all issues of delayed Serbian transition and a decade of Milošević’s semi-authoritarian rule, organized supporter groups have continued to be rather fertile ground for anti-democratic political mobilization supporting chiefly nationalist policies of the ex-regime in Serbia. Moreover, as break-up of the Socialist Yugoslavia introduced years of conflict in the region, organized supporters became largely instrumental in
policies
of
Milošević’s
regime
and
were
therefore
politically
‘(re)constructed’ as to serve this purpose. Thus, sport arenas, chiefly football stadiums, effectively became training grounds, a sort of ‘recruit centers’ if you will, for those willing to join supporter groups’ ranks where not only nationalist, but also extremist political ideas, were propagated (some of these ideas being close or even identical to the ones of ultraright parties). This nationalist context was actually instituted with crisis and downfall of once united Socialist Yugoslavia. The decline of the country, chiefly understood as political and economic crisis from the late 1970s on, pushed Yugoslav society towards a major change. 34
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Once a relatively prosperous country following the “third way” into socialism, Tito’s progeny met unparalleled problems in its last two decades and unfortunately found its demise in conflicts that eventually came to be widely recognized as ethnic-related. Hence, Yugoslav crisis was principally a crisis of its political elite that was unable to resolve a number of problems, both domestic and foreign, that befell the country. In addition, not only that Yugoslav Communists were caught in frequent intra-elite conflicts over future of the country, but relations between the republican elites became dangerously stranded as well. Therefore, decline of Socialist Yugoslavia regrettably invited rise of nationalism that was sustained, misused, and essentially guided by respective republican elites, most notably the one led by Slobodan Milošević in Serbia. This particular development in domestic politics rested on drawing masses into politics and then using them as pawns in inter-republican disputes that sealed off the fate of the country. Interestingly so, one of the first displays of physical violence in public, chiefly inspired by the problems the country had been facing for some time and conveniently wrapped in nationalist colors, happened on 13 May 1990 when supporters of two football teams from Serbia and Croatia, Crvena Zvezda and Dinamo respectively, fought each other at Maksimir Stadium in Zagreb, Croatia. Instead of a football match a clash between not only supporters, but also football players, took place that day and became very much a sign of what was going to happen in Yugoslavia. And, as it usually goes, both sides blamed the other for the incident and the matter was instantly transformed into a highly politicized issue: Croatian nationalists took this event as a beginning of the Homeland War, while Serbian nationalist propaganda came to consider it a beginning of dissolution of Yugoslavia. In addition, it needs to be stated that Serbia-wise this particular event was the first time when football supporters were in state-run media labeled as ‘patriots’ protecting Serbian nation and its supposed national interests. This specific transformation, in which football stadiums were effectively turned into hotbeds of nationalism, was orchestrated by the regime in Serbia. Slobodan Milošević became aware of tremendous social potential of organized supporter groups with scores of young people who could be easily influenced. In addition, many members of these groups were already hard-liners, speaking 35
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
not only in terms of political ideals they shared, but above all history of violence and troubles with the law. ‘Grand national projects,’ as political inventions of Milošević’s regime, were to be supported by the social energy that existed in ranks of many organized supporter groups. Focusing this energy in order to reach diverse goals meant establishing rather informal relationships between domestic politics and the aforementioned organized groups. For example, in the case of Crvena Zvezda, Serbia’s most well-known football club and the one with the largest number of supporters, Željko Ražnjatović, known under his nickname Arkan, already a convicted criminal known in many European states, was appointed the leader of the club’s supporters named Delije.1 After he had succeeded in establishing ‘ideological unity’ within the supporter groups and thus made them ‘usable’ nationalist propaganda-wise, he was selected for another duty and in October of 1990 organized Serb Volunteer Guard,2 essentially one of the first paramilitary units with core comprising of members of Delije (see Cohen 2005; see also Mammone et al. 2012). Even supporter groups of other football clubs, such as Partizan’s Grobari and Rad’s United Force, got organized in a similar fashion, although their participation in paramilitary activities in the beginning of the 1990s was to a less extent. This ‘recipe’ became the regime’s way how to remove football supporters from their sport context and introduce them into a new setting where they became tools in alleged protection of nation and its interests in war times. Therefore, it comes as no surprise that men ‘recruited’ into paramilitary units in this way took part in conflicts in both Croatia and Bosnia-Herzegovina, although their presence was, up to a degree, witnessed even in Kosovo in 1998 and 1999, and they usually left carnage behind themselves. Little respect for lawful conduct in war that was shown in the wars of Yugoslav succession certainly did not come from the paramilitaries whose presence in an area was typically followed by massacres and
1
See article in Vreme available at: http://www.vreme.com/arhiva_html/472/08.html
See article in BalkanInsight available at: http://www.balkaninsight.com/en/article/belgrade-djinvestigated-for-war-crimes 2
36
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
looting.3 The second half of the 1990s, however, brought about a considerable change: with Serbia losing all the conflicts the regime actively denied participating in, organized football supporters and hooligans slowly but surely turned against the regime itself. As the regime was actually becoming more oppressive, need for a social change was becoming more evident and even the organized supporter groups, without changing their core beliefs, started challenging the regime’s power. This specific turn, that was actually witnessed from 1996 on, influenced Serbian opposition to willingly, but de facto silently, accept these violence-prone groups as sort of ‘allies’ in fight against the regime. Unfortunately, this particular thinking of the Serbian opposition, although rather useful at that particular time, in seeing the organized supporter groups as an effective tool against the regime was a grave mistake Serbia is still paying for today. Therefore, although the supporter groups became ‘practical’, so to say, in challenging the regime, they in the same time effectively became acknowledged as legitimate, and therefore, positive and progressive actors on Serbian domestic political scene, since demonstrations of civil disobedience to the regime and often clashes between the opposition supporters and police almost always rested upon the supporter groups taking part in them. In addition, this sort of instrumentalization of the supporter groups also meant that the opposition had to turn its blind eye on numerous illegal activities and often criminal backgrounds of formerly the regime’s dogs of war.4 As stated previously, these organized supporter groups actually changed very little, if at all, in their beliefs and doing, with the only difference being a fight against another enemy. Thus, in the words of various supporter groups’ chanting and according to a rather popular song in the late 1990s, Milošević became that ‘traitor’ who should “kill himself (commit suicide)”.5
See article of Institute of War and Peace Reporting (IWPR) available at: http://iwpr.net/reportnews/serb-paramilitaries-wrought-havoc-bosnia 3
See B92 article available at: http://www.b92.net/eng/news/crimes.php?yyyy=2010&mm=12&dd=27&nav_id=71777 4
5
See video available at: http://www.youtube.com/watch?v=nLOX5bvSDdw
37
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
In that respect, the scenario of the ‘fight against the traitor’ and ‘protection of the national interests’ were still very much in play with the aforementioned groups but the then opposition seemed to care very little. Consequently, the democratic changes of October 2000, when numerous supporter groups participated in massive protests against the regime, definitely cemented their social status and role. As protests grew more violent the supporter groups, having considerable ‘hooligan experience,’ became instrumental in the opposition triumph. Just for the sake of fact, it is important to highlight that the organized supporters of Crvena Zvezda took part in looting of the Serbian Parliament building and went home with many ‘trophies’ of Parliament furniture. This participation was of such value to the opposition that even the most liberal and largely pro-Western radio and TV station, B92, awarded the organized supporters of Crvena Zvezda for their considerable contribution to the ‘October revolution.’ This award yet again serves as an example of how important the supporter groups actually became politically and that taking them out of that political context would be a very problematic move. For that matter, many opposition politicians at the time had extensive connections with a number of the supporter groups and used their ‘services’ in different capacity.6 The very fact that services of ‘contributing to the democratic revolution’ were awarded and that this award went to Delije reflects the distorted values in the then society and particularly with the political elite at that time. As a result, the supporter groups became essentially pardoned, or in other words, they were provided with a sort of amnesty, by the newly established democratic government. Accordingly, these groups, led largely by belief that they could act unhindered, became a true social menace in those years when proper response of the state of Serbia was lacking. Thus, these groups were allowed to orchestrate violent attacks on participants of the first LGBT Pride March in Belgrade in 2001, then they engaged in torching of a mosque and an Embassy in 2004 and 2008 respectively, they rioted on a number of occasions when persons charged with war crimes in ex-Yugoslavia were apprehended, and also participated in riots during the first successful LGBT Pride March in Belgrade in 2010, just to name the few most important See Blic article available at: http://www.blic.rs/Vesti/Hronika/355867/Gardijan-Srpski-huliganisu-organizovani-kao-policija-seju-strah-i-imaju-podrsku-politicara 6
38
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
events. Not only that the state reacted mildly to these violent episodes, thus largely sending a message to the perpetrators that further violence would be met with similar response, but political elite never properly managed to engage in dismissal of that 1990s discourse which the supporter groups heavily relied by presenting their actions as the fight for protection of Serbian well-being. Just to exemplify, the then Minister Velja Ilić said, speaking of 2008 demonstration in Belgrade upon proclamation of independence of Kosovo when US Embassy, among others, came under attack and Belgrade shortly turned into a battlefield, that “smashing windows is also a democracy”, thus justifying the riots by “damage” that was previously caused to Serbia by NATO airstrikes in 1999.7 More than that, the then Prime Minister Vojislav Koštunica continued in a very similar tone and even went a step further by stating that “force and fear” on the part of the West could not weaken Serbia, and therefore demolition of the capital city was to be seen a natural reaction of people dissatisfied with violations of international law.8 These kind of political statements ushered an era in domestic politics in which state reprisal against the supporter groups was not to be expected and, even if expected, it was supposed to be rather soft. In addition, this turn of events clearly pointed out towards connections between politics and organized violence in Serbia, whereby the supporter groups became again instrumentalized and thus acted in line with the then political leadership that, in the case of 2008 demonstrations, did nothing to stop the hooligans and even withdrew police forces before the mob.9 It was only after tragic events leading to death of Brice Taton in 2009 10 that hooliganism and organized violence came to be more critically considered in public, nevertheless with
See Slobodna Evropa article available at: http://www.slobodnaevropa.org/content/odgovornost_ambasada_sad_paljenje/2022299.html 7
See B92 article available at: http://www.b92.net/eng/news/politics.php?yyyy=2008&mm=02&dd=21&nav_id=47869 8
See Slobodna Evropa article available at: http://www.slobodnaevropa.org/content/odgovornost_ambasada_sad_paljenje/2022299.html 9
10
See BBC article available at: http://news.bbc.co.uk/2/hi/europe/8280399.stm
39
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
again mild reactions on part of the state. Hence, violence by the supporter groups obviously demands serious attention. Serbia is therefore in many ways a very specific case. Hooligan groups, already defined as organized supporter groups of largely football fans, exist in a number of countries, be those capitalist or post-communist, but in Serbia they are still lingering in the context of ‘patriotism’ and ‘protection of nation’, and are largely politically misused. In addition, Serbian peculiarity lies also in the way some of these groups are organized as largely cultivating the paramilitary heritage of the warring ‘90s. In that respect, Podbarčanin argued that the former Serbian regime preferred this paramilitary nature of the supporter groups due to a relatively uncomplicated manner of manipulating them and, in addition, due to very limited space in which connection between centers of political power and the groups may actually be proven.11 Last but not least, in terms of what has already been said, it should not surprise that hooligan groups are well organized, very active, and several of them have been most prominent not only in Serbia, but in this region of Europe as well. These are, among others, currently major active groups: a. Delije, also known as Delije Sever and organized in several sub-groups, supporting Crvena Zvezda; b. Grobari, consisting of a number of sub-groups as well, supporting Partizan; c. United Force supporting football club Rad; d. Firma supporting football club Vojvodina; e. Taurunum Boys supporting football club Zemun; and, f. The Blue Union supporting OFK Belgrade.
Carte Blanche to Act It was Denisa Kostovičova who pointed out that the Western Balkans state “is an inadequate provider of public goods that struggles to deliver a basic sense of security –
See article available at: http://www.slobodnavojvodina.org/index.php?option=com_content&view=article&id=1486:srbijau-raljama-paravojski&catid=38:kolumne&Itemid=58 11
40
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
whether it be economic, judicial, legal, personal, etc. Yet, the key characteristic of state weakness in the Balkans is its functionality. It does not necessarily lead to state failure. It is self-perpetuating, or, as Bunce, pointed out, it is sustainable” (Kostovičova 2007). The case of Serbia discussed here fits into the previous description quite well. Democratic political order in Serbia has been on a number of occasions challenged by the organized supporter groups, with the state showing an overwhelmingly appeasing attitude towards these displays of violence. This sort of essentially mollifying policy of Belgrade has influenced these organized groups to become influential players domestically, while the state actually has paid considerably low attention and, therefore, essentially revealed its weakness in this respect. Examples are many and only a few important ones will be mentioned here. First, and probably the most interesting one, was of the then Serbian Prime Minister and Minister of Interior Ivica Dačić who spoke of victory rather than a defeat upon proclamation of a ban of the Pride March in Belgrade. For him this was "not a defeat but a victory of Serbia”12, and, therefore, he in fact admitted that the state retreated in face of violence threatened by the supporter groups in weeks preceding the LGBT manifestation/parade. Indeed, that day when the parade was banned in October 2012 few actually voiced concern over the issue of basic constitutional rights in the country being disrespected. In that respect, speaking of a carte blanche to act, the author finds two issues essential in understanding the problem discussed in this article. On the one hand, lack of political will on the part of the elite to work towards better implementation of rule of law: this means dealing with issues in, above all, judiciary, then politically marginalizing the supporter groups and, last but not least, formulating a longterm strategy for fight against the organized groups of supporters may be the answer for Belgrade's problems. This lack of political will largely reflects transition problems, such as improper lustrations in state institutions, failures in implementation of broad legislative reforms, and still weak state institutions. Last year's EU Report on progress of Serbia
See Blic article available at: http://www.b92.net/eng/news/politics.php?yyyy=2012&mm=10&dd=04&nav_id=82485 12
41
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
towards the EU highlighted “little progress on judicial reform”, which means that Belgrade is still to deal with problems “mostly in enforcing new legislation aimed at improving the efficiency of the judicial system” (EC 2012). It is without any doubt that all governments from 2000 onwards have seemingly showed enthusiasm for these reforms, but unfortunately, as with (some) politicians, words have remained cheaper than deeds. With those in power very reluctant to relinquish various extra-institutional networks of influence and power traced back to and inherited from Milošević's regime, project of building democratic institutions has become effectively compromised. In that respect, Serbian society has come to a point where laws are often arbitrarily applied and judiciary, above all, does not function properly. This therefore points out to essentially weak state institutions and is sending a message that Serbia is a society where all are supposedly equal, but some obviously more than others. In a report on the supporter groups' violence Savković emphasized that “the problem lies in the implementation. Minister Snežana Samardžić-Marković has stressed on several occasions that the court ruling was made in only 2,4 percent of cases, which is an implicit confirmation that the suppression of hooligan violence has not been on the state priority list in recent years” (Savković 2010). Thus, as Serbian television B92 stated in their documentary on ‘State Weakness’, based on official state data, Serbia has resorted to a selective and therefore inappropriate approach to the issue of the supporters' violence. This documentary in that respect claimed that more than 100 criminal charges against hooligan groups’ members of two major and one smaller football clubs in Serbia have been raised over the course of last several years.13 Although this number may cause one to think of state effectiveness, the truth is that majority of these charges on criminal grounds of attempted murder, murder, robbery, extortion, or trafficking narcotics, for example, have been either rejected in courts of law over insufficient evidence or subjected to prolonged legal proceedings.14 This only goes to show how ineffective state actually
B92 documentary State Weakness, info available at: http://www.b92.net/info/emisije/insajder.php?yyyy=2009&mm=12&nav_id=396582 13
14
Ibid.
42
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
has been in processing those criminal charges that Miletić in his article referred to as “mockery of law”.15 Several more examples can be mentioned here. First, court cases against two hooligans, one charged with an aggravated assault on a member of police force at a football match in 2007 and the other charged with torching the US Embassy in Belgrade in 2008, ended in a very similar fashion. The first hooligan got eventually sentenced to 5 years in jail after Court of Appeals in Belgrade reduced the sentence, while the other hooligan had his charges for torching the US Embassy dismissed and got therefore only sentenced for stealing a pair of gloves and a jacket from the US Embassy. In addition, in early 2011 a member of Alkatraz, which is considered to be the most extreme sub-group of Grobari, was wounded in Belgrade. This individual was suspected to have been involved in a shooting of a prominent member of Delije back in 2005 and this was probably a reason why he had to leave Delije to join Alkatraz in the first place. Although police files on activities of this supporter group are substantial, very little has actually been done to prevent their activities or arrest their members. Knowing that the group is considered to be the most extreme among Partizan’s supporter groups, it is hardly understandable why the group has not been shut down yet.16 In addition, if it is known that this group’s members have been involved in threatening a journalist who prepared a documentary on their activities, murder of a French supporter Brice Taton, and even drug deals, just to name a few, it remains clear that the political will for their arrest obviously does not yet exist.17 Last but not least, in time of writing of this article a member of this supporter group became infamous for removing captain’s armband off a Partizan player after a Champions League qualifying game which the Serbian team lost. Not only that this supporter managed to freely walk down to a player and remove his armband, but he also took part
See Peščanik article available at: http://pescanik.net/2011/05/three-categories-and-mockeryof-law/ 15
B92 documentary State Weakness, info available at: http://www.b92.net/info/emisije/insajder.php?yyyy=2009&mm=12&nav_id=396582 16
17
See Vreme article available at: http://www.vreme.com/cms/view.php?id=975825&print=yes
43
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
in a press conference following the match! This sort of behavior only underlines how powerful and secure position of the supporter groups in Serbia really is. 18 Last but not least, an example of Serbian hooligans in the international context should also be mentioned, because the football match between Italy and Serbia back in 2010 in Genoa was stopped due to Serbian hooligans’ clash with Italian police forces and even threatening Serbian goal keeper at that time.19 Although one of the main protagonists in those events was apprehended and extradited to Serbia, the Court of Appeals, pointing to numerous violations of law and supposed lacks in legal proceedings, reviewed previous sentencing of two years and sent this case for another trial. Hence, as Dragišić stated in an article, Belgrade needs to develop a proper strategy and in that respect “harness the entire system of national security. Compiling information about persons posing security threats, their objectives, methods and sources of financial and political support is the first and most important step in the struggle against any organization that threatens national security” (Dragišić 2010). On the other hand, major failure of the new democratic elites in Serbia after 2000 has clearly been not initiating a value change that would guide the democratic transition of the country. Instead of a ‘reset’, Serbia after 2000 witnessed very little elite emphasis on reconstructing the country value-wise. Only a very clear departure from values of Milošević’s regime could have enabled the country to move in a new direction (on value transformations in Serbia see Listhaug et al. 2011). This is not to say that today’s Serbia shares the same set of values as in the 1990s, just that political elites unfortunately did not manage to formulate a new value course for the country. Certainly a part of this value agenda would have been (or still be!) introducing the country into a different ‘discourse’ that is not just based on populism, for domestic politics has for many years now suffered from too many blunders of Serbian politicians.
See Inside World Soccer article available at: http://www.insideworldsoccer.com/2013/08/partizan-captain-armband-removed-ultras.html 18
See the Guardian article available at: http://www.theguardian.com/football/2010/oct/12/italyserbia-called-off-crowd-trouble 19
44
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Thus, vague and largely unsuccessful attempt at this has left Serbia chiefly divided along those lines of polarization that, according to Zakošek, are vital to dynamics of democratic transformation. In that respect, “success or failure of democratization and stabilization of state institutions depends on the ability of political elites (i.e. the leaderships of the most important political parties) to achieve a consensus over the first two types of the lines of polarization, i.e. polarization of centre-peripheries (over the formation of a nation and a state) and the regime polarization (for the benefit of democratization, naturally), and to move political interface to other lines of polarization” (Zakošek 2009). These lines of polarization have not only stood for major points of social division, but they have also allowed organized supporter groups to assume position of allegedly representing and defending Serbian national interests.20 As long as divisions of this sort continue to exist in Serbia, these groups will be in position of exploiting issues such as relations with Kosovo, future of Serbia in the EU, or LGBT community’s rights, just to name the few. This exploitation serves these groups’ purposes of creating public disorder and using physical force against anyone who may think otherwise, thus effectively influencing political and social life in the country by acting as a sort of ‘vigilantes’ in an alleged defense of Serbian nation and its supposed values. Therefore, the supporter groups do not only see themselves as ‘defenders’ of Serbian interests and Orthodox faith, but, more than that, believe that they also exercise the right to act accordingly. It is often the case that politically sensitive topics, those divisions Zakošek was speaking about, are being exploited by these groups and hence one can witness a number of banners displayed at sport manifestations these groups attend. Kosovo, for that matter, has been probably the most exploited topic of that sort so far, considering, of course, its importance in terms of Serbian national interest, with numerous banners being displayed even at games played by Serbian national team, as was the case back in 2010 in Genoa when a banner saying 'Il Kosovo e’ il cuore della Serbia' (Kosovo is the heart of Serbia) was shown (on issue of Kosovo see Bondevik et al. 2009). More than that, Serbian national symbols, either contemporary ones or those
20
See Peščanik article available at: http://pescanik.net/2012/09/navijaci-huligani-i-novi-fasizam/
45
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
used at some point in history, and Serbian Orthodox patrons and rulers have also often been part of this choreography consisting of a mix of different symbols, often national symbols mixed with elements of kitsch.21 This speaks volumes about where these supporter groups stand and how they actually perceive their 'morally righteous role' in the society. It is precisely because the new value discourse remains underdeveloped and the lines of polarization deep that these groups remain seen and heard in the society still struggling to identify its future course and, moreover, that these groups may attract future supporters among young people whose future in a grim economy is uncertain. In that respect, as Miletić highlighted, these groups “will never be viewed as criminals, while the majority of citizens will find some kind of excuse for their actions”,22 and this certainly represents a major problem for Serbian society. Although this is perhaps a far-fetched statement, it is definitely a point worth considering, specifically because it is a value system that needs to lead the way towards change. Thus, as long as political elite sits idly by while criminals in organized supporter groups are running free and covering their true criminal activities with nationalist cries, there will be no true progress in Serbia. When, for example, a very influential member of Alkatraz attended the 2012 celebration of election victory of Socialist Party of Serbia, Serbian citizens were once more reminded that crime seems to go unpunished. The PM claimed not to have known this, but this was certainly much more than a simple security oversight, as the PM claimed, and it is therefore very hard to believe that a person suspected of countless illegal activities somehow managed to attend this celebration. The PM unfortunately also stated that members of the organized supporter groups had previously been invited by democratic opposition and that there were no obstacles for these supporters to attend any celebration at that specific moment.23 This sort of attitude only goes to show how very little has actually
21
See Peščanik article available at: http://pescanik.net/2012/09/navijaci-huligani-i-novi-fasizam/
See Peščanik article available at: http://pescanik.net/2011/05/three-categories-and-mockeryof-law/ 22
See B92 article available at: http://www.naslovi.net/2012-05-07/b92/vodja-alkatraza-slavio-sadacicem/3430022 23
46
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
changed in Serbia in terms of values and how necessary it is to leave this ‘tit for tat’ strategy and focus on leading the country towards new set of values altogether.
Conclusion This article presented a rather brief analysis of a major issue in Serbian democratic transition: violence organized by the supporter groups and the reasons for it. While the aforementioned groups are allowed to recourse to violent actions, it is clear that sovereignty and integrity of the state will continue to be challenged. Therefore, it seems it is a high time for political elites in Serbia to address this problem appropriately and deal with it as soon as it is possible. Thus, as stated above, not only that elites should initiate a value shift towards modern civic values, likes of which the EU is founded on, but they also should invest considerably more energy in battling various institutional problems, primarily in judiciary. This means that a completely new concept of national security needs to be created, in which the aforementioned groups would not be permitted to challenge and supersede power of the state, and battle against ties between politicians and individuals belonging to the supporter groups needs to begin.
Bibliography
Bondevik, K. M. et al. 2009. Voices of Tomorrow: Reflections of Students and Professionals on Peacebuilding. Trondheim: Tapir Academic Press, Chapter 3.
Caillat, M. 1989. L'idéologie du sport en France depuis 1880: (race, guerre et religion). Paris: Editions de la Passion.
47
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Cohen, L. J. 2005. “Political Violence and Organized Crime in Serbia.” In: Crotty, William ed. Democratic Development and Political Terrorism: The Global Perspective. Boston: Northeastern University Press.
Čolović, I. 2002. The Politics of Symbol in Serbia. London: C. Hurst & Co. Publishers, p. 281.
Dragišić Z. 2010. Risky Trial of Strength: Bullies, Hooligans or Something More Dangerous. Belgrade: Helsinki Committee for Human Rights; Helsinki Charter No. 143– 144. Available at: http://www.helsinki.org.rs/hcharter_t32a02.html
European Commission (EC). 2012. Serbia 2012 Progress Report. Brussels: EC, pp. 9 and 11. Available at: http://ec.europa.eu/enlargement/pdf/key_documents/2012/package/sr_rapport_2012_en. pdf
Kostovičova, D. 2007. State Weakness in the Western Balkans as a Security Threat: The European Union Approach and a Global Perspective. Western Balkans Security Observer No. 7–8, p. 12.
Listhaug, O. et al. eds. 2011. Civic and Uncivic Values: Serbia in the post-Milošević Era. Budapest: Central European University Press.
Mammone, A. et al. eds. 2012. Mapping the Extreme Right in Contemporary Europe: From Local to Transnational. Oxon: Routledge.
48
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Popov, N. ed. 2000. The Road to War in Serbia: Trauma and Catharsis. Budapest: CEU Press.
Savković, M. 2010. The Context and Implications of Hooligan Violence in Serbia. Belgrade Centre for Security Policy. No. 18, p. 96.
Spaaij, R. 2006. Understanding Football Hooliganism: A Comparison of Six Western European Football Clubs. Amsterdam: Amsterdam University Press.
Zakošek, N. 2009. “The Dynamics of Changes: How Different are the Transformation Results in Post-Yugoslav Countries,” pp. 159–166. In: Heinrich Böll Foundation – Office for Bosnia and Herzegovina. “1989–2009: Years of Upheaval: Beginning of Inclusion or Exclusion?” Sarajevo: Heinrich Böll Foundation.
49
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
„The Revolution Will Not Be Twitterized!“ – Ohlédnutí za úlohou moderních technologií a sociálních sítí v arabských revolucích a kontrarevolucích.
„The Revolution Will Not Be Twitterized!“ - Critical Overview of the Role of Modern Technology and Social Media in the Arab Revolutions and Contra-Revolution
Autor: Zbyněk Tarant Email:
[email protected]
Abstract This article attempts to reflect on the role of internet, mobile phones and social networking sites in the events of Arab Spring in 2011. The article is divided into three sections. The first section presents statistical data on penetration of mobile phones, internet and social media in the Arab world. The second portion reflects the discussions about the role of Facebook and Twitter and presents some critical thoughts about their importance in the events of Arab Spring, which, as I claim, was positive and negative as well. The third section then presents a list of examples of how the modern technology and social media was used and abused during these events by protesters as well as by the repressive government agencies. My key conclusion from this overview of Arab information wars is that the internet is a double-edged weapon: while it could have played some role in mobilization of the middle-class educated Arab activists, the same technologies and services have played a negative role in repression of the very same protest movements. In the end of the article, I come to a conclusion that Facebook & Co. is powerful, yet very 50
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
erratic companion in revolutions and that the most important “force” of modern technology stems not from the technology itself, but from the young people's ability of (ab)using it in an innovative ways, unexpected by the repressive apparatus.
Keywords Social media, Arab spring, hacktivism, cyber-vigillantism, censorship, internet
1 Úvod Tento článek se pokouší o zhodnocení úlohy moderních technologií, jmenovitě internetu a sociálních sítí, v sérii arabských protestů a povstání na jaře roku 2011. Debaty o úloze sociálních sítí, ať již vedené v akademické sféře, mezi reportéry či v „blogosféře“ se zpočátku vymezovaly podél dvou základních linií: jedna strana vnímala Facebook a Twitter jako klíčové hybatele událostí Arabského jara v odkazu na intenzivní zapojení sociálních sítí do těchto událostí (Howard a Hussein 2011; Eltantawy a Wiest 2011), zatímco druhá strana namítala, že význam sociálních sítí v protestních a revolučních hnutích je přeceňován (Flanagan 2011; Dewey et al. 2012). Tento článek se pokouší seznámit čtenáře se současným pohledem, který s narůstajícím odstupem od událostí Arabského jara hledá jakousi střední cestu mezi oběma výše uvedenými póly, jejichž argumenty budou podrobněji diskutovány ve třetí kapitole. Tato zvolená střední cesta se do určité míry blíží teorii mobilizace zdrojů (viz např.: McCarthy a Zald 1977; Porta a Tarrow 2005), která se snaží odpovědět na otázku, proč se v podhoubí dlouhodobě přetrvávající nespokojenosti a frustrace objevují politická a sociální hnutí pouze v určitém okamžiku či pouze za určitých specifických okolností a jaké tyto okolnosti jsou. Teorie mobilizace zdrojů se tak při studiu sociálních a politických hnutí zaměřuje na široké spektrum zdrojů (čas, peníze, organizační schopnosti, určité společenské či politické příležitosti apod.), k jejichž mobilizaci musí dojít, aby se neurčité, dlouhodobé pocity nespokojenosti projevily ve formě konkrétního protestního hnutí a jejichž nedostatek současně způsobuje, že se jakkoliv silná frustrace či politická idea nedokáže ve formě organizovaného protestu projevit. Úloha sociálních sítí je s touto otázkou úzce spojena, 51
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
neboť komunikační prostředky jsou jedním (ovšem nikoliv jediným) z klíčových zdrojů. Eltantawy a Wiest (2011) aplikují tuto teorii, když vnímají Facebook a Twitter jako prostředek usnadňující mobilizaci zdrojů i těm hnutím, která jsou jinak „chudá na zdroje“. Ve svém článku docházejí k závěru, že: „… sociální média přinesla míru rychlosti a interaktivity, která by při závislosti na tradičních zdrojích mobilizace jako letáky, faxy a telefony nebyla možná“ (Ibid.). V tomto článku se pokusím s časovým odstupem zhodnotit, jaký vlastně mohl být reálný mobilizační potenciál Facebooku a Twitteru počátkem roku 2011, a to analýzou konkrétní penetrace internetu, mobilních telefonů a sociálních sítí v arabském světě. Ačkoliv uznávám, že internet a sociální sítě mohly sehrát klíčovou úlohu v událostech Arabského jara, domnívám se, že je třeba realisticky zhodnotit možný vliv internetu v arabském světě a vzít v úvahu faktory, které ovlivňují přeliv aktivismu z „online“ do „offline“ sféry. Jinými slovy se ptám, jak silnou pákou při mobilizaci zdrojů tedy služby Facebook a Twitter mohly reálně být. Celou tuto debatu o úloze sociálních sítí se pak rovněž pokouším posunout do nové roviny. Domnívám se totiž, že úloha sociálních sítí nemusela být nutně vždy jen pozitivní. Služby jako Facebook a Twitter sice mohly sehrát v klíčovém momentu významnou úlohu v mobilizaci jádra aktivistů, mohly však stejně tak sehrát úlohu i v následných represích namířených proti týmž aktivistům. Domnívám se rovněž, že sociální sítě mají určité charakteristiky (blíže rozebrané ve třetí kapitole), které snižují efektivitu čerpání jimi zmobilizovaných zdrojů. Jestliže tedy Eltantawy a Wiest (2011) vidí sociální sítě jako nástroj mobilizace zdrojů, pak si zde kladu otázku, zda tytéž komunikační technologie nemohou hrát roli i v demobilizaci zdrojů. Tento článek je záměrně pojat více empiricky a deskriptivně. Článek je rozdělen na tři základní části. První část se za využití aktuálních statistik zabývá otázkou pozice a reálného impaktu vybraných moderních technologií v arabském světě roku 2011. Druhá část nabízí spíše teoretické zamyšlení nad konkrétní rolí sociálních sítí v událostech Arabského jara, jakož i nad limity jejich vlivu. Třetí část pak nabízí nástin rozličných příkladů používání a zneužívání těchto technologií v období po Arabském jaru s cílem poukázat na nové výzvy a dilemata, které internet a sociální sítě mohou přinášet jak pro aktivisty, tak pro státní bezpečnostní aparát. 52
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
2 Arabský kyberprostor v číslech 2.1 Mobilní telefony Nejrozšířenější komunikační technologií soudobého arabského světa jsou bezesporu mobilní telefony. Graf č. 1 ukazuje, jak mimořádnou oblibu si mobilní telefony ve vybraných zemích získaly, a to v porovnání s dalšími vybranými komunikačními technologiemi a službami. Graf vznikl propojením dat Mezinárodní telekomunikační unie (ITU) a Arab Social Media Report (ASMR) a pro sledované moderní technologie vyobrazuje srovnání tzv. penetrace neboli poměr počtu uživatelů dané technologie či služby vztažený k celkové populaci příslušné země. Z dat ITU vyplývá, že mobilní telefon vlastní v arabském světě podstatná většina obyvatelstva (ITU 2012c). Někteří dokonce vlastní několik funkčních přístrojů, takže počet aktivních mobilů může počet obyvatel i výrazně převyšovat (penetrace je vyšší než 100 %). Levné či použité přístroje si pořizují i jinak nemajetné vrstvy obyvatelstva. Mezi jednotlivými zeměmi samozřejmě nalezneme výrazné disproporce: zatímco v Libyi či v zemích GCC připadal 1,5 až 2 přístroje na hlavu (ITU uvádí 195 % v Saúdské Arábii), v Sýrii vlastnilo v roce 2011 mobilní telefon přibližně 63 % populace. I přes tyto značné rozdíly, způsobené rozmanitými faktory: od ekonomických až po politické, můžeme konstatovat, že z moderních technologií se právě mobilní telefony staly integrální součástí každodenního života v arabských zemích. Jejich obliba je v arabských zemích tak vysoká, že míra penetrace může překračovat průměry evropských zemí.1 Význam mobilních telefonů pro události arabského jara spočívá nejen v jejich používání pro přímou komunikaci mezi uživateli, ale také pro tvorbu a konzumaci obsahu. Téměř každý mobilní telefon je v současnosti vybaven fotoaparátem. Přístroje velikosti kreditní karty již dnes dokáží zaznamenat video v délce desítek minut, a to při zachování kvality srovnatelné s pozemním digitálním televizním vysíláním, případně pořídit stovky fotografií ve vysokém rozlišení. S těmito „malými bratry“ po kapsách se každý kolemjdoucí stává potenciálním reportérem. Armáda a bezpečnostní složky tak musí nově počítat s tím, že všechny jejich kroky jsou zaznamenávány desítkami a stovkami nikým 1
Pro srovnání – v České Republice je odhadována na 123 %. (ITU 2012c)
53
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
neřízených a neovládaných kamer, jejichž softwarová výbava je přímo nastavena tak, aby umožňovala okamžitě zveřejňovat pořízený materiál přímo z místa činu. Někteří egyptští armádní důstojníci dokonce zpětně tvrdí, že je prý vědomí přítomnosti kamer v rukou demonstrantů znepokojovalo a nutilo k větší opatrnosti (Barnsby 2012: 13). Stránky na sociálních sítích, které stály u zrodu protestních hnutí Arabského jara, by nikdy nezískaly takový ohlas, kdyby jejich prvotní sdělení nebylo neseno bezprostředními fotografiemi a videozáznamy pořízenými právě mobilními telefony – ať už to byly fotografie popáleného Mohammeda Bouazízího na smrtelném lůžku, ubitého Chálida Saída v Egyptě, Hasana al-Mušajmy, zastřeleného policejní brokovnicí v Bahrajnu, či bezprostřední videozáběry armádních obrněných transportérů střílejících do demonstrantů v Damašku.
2.2 Internet Jedním z největších paradoxů úvah o úloze internetu v Arabském jaru je fakt, že to byli právě sesazení autokratičtí vládci, kteří v posledním desetiletí intenzivně investovali do rozvoje internetové infrastruktury s cílem zlepšení konkurenceschopnosti svých zemí. Zatímco v roce 2000 mělo k internetu přístup pouze několik desetin až jednotek procent obyvatel arabských zemí, dnes se tato čísla pohybují v desítkách procent (v průměru kolem 30 %) a i nadále prudce rostou, zejména v zemích GCC (viz Graf 2). Během oněch „revolučních“ let 2010 až 2012 počet uživatelů internetu v arabském světě nadále vzrostl o 228 % a arabština se stala sedmým nejrozšířenějším jazykem na webu (Sajbl 2012). Tento boom internetového připojení má však své limity a existují četné lokální rozdíly. Například ve státech GCC mělo v roce 2011 přístup k internetu více než dvě třetiny obyvatelstva (Bahrain 77 %, Katar 86 %). V Egyptě a Tunisku už to bylo méně než polovina (38,6 %, resp. 39 %). V Libyi a Sýrii už jenom pětina: 17,5 % resp. 22,5 % (ITU 2012b). Pro pohodlné používání služeb jako YouTube či Skype je navíc potřeba vysokorychlostního připojení, kterým třeba v Sýrii v rámci domácnosti disponovalo pouze 0,58 % populace, v Libyi 1,09 %, v Egyptě 2,21 % a v Tunisku 5,14 %, ovšem třeba v Bahrajnu už počet domácností s vysokorychlostním připojením dosáhl 13,83 % (ITU 2012a). Zbytek obyvatelstva se musel spoléhat na pomalejší, vytáčené či stále 54
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
oblíbenější mobilní připojení. Porovnání údajů o dostupnosti internetového připojení s dostupností mobilních telefonů (viz Graf 1) však ukazuje, proč nelze mobilní telefony z podobných analýz vyčleňovat. I přes prudký rozvoj internetové infrastruktury totiž stále platí, že většina obyvatel arabského světa pravidelný přístup k internetu nemá, zatímco mobil vlastní téměř každý.
2.3 Blogosféra Podobně jako dnes spekulujeme o úloze sociálních sítí, spekulovalo se kolem roku 2008 o úloze blogů. Z tohoto období pak máme k dispozici výzkumy plynoucí ze snahy o porozumění fenoménu blogování. Celkový počet blogů v arabském jazyce byl například v dubnu roku 2008 odhadován na 490 tisíc, z čehož jen na Egypt připadalo 160 tisíc. O osm let dříve, v roce 2000, bychom přitom kupříkladu egyptských blogů nalezli pouze několik desítek (Arafah et al. 2008). Rapidní nárůst počtu blogů je samozřejmě nutno zasadit právě do kontextu prudkého rozvoje internetového připojení v arabských zemích. Ačkoliv se číslo 490 tisíc arabských blogů může zdát ohromující, ve skutečnosti arabština představovala necelých 0,7 % všech blogů na světě a nedostala se ani mezi 10 nejpoužívanějších jazyků internetových blogů; na rozdíl od perštiny, v níž bylo ve stejné době vedeno kolem 600 tisíc blogů (Kelly 2008). Jaký je tedy domácí impakt arabské blogosféry? Pro ilustraci můžeme použít data z Egypta, kde podle výzkumu provedeného think-tankem Arab Advisors Group používalo své internetové připojení v roce 2010 k četbě blogů přibližně 20 % uživatelů a četba blogů byla obecně řazena mezi méně frekventované činnosti v porovnání s chatováním (55,4 %), používáním sociálních sítí (64 %), stahováním souborů (78,4 %), běžným surfováním (82 %) a připojováním k emailu, který v Egyptě v roce 2010 používalo celých 98,4 % uživatelů internetu (Abbasi 2011).
2.4 Sociální sítě Ze sociálních sítí byly v arabském světě v roce 2011 relevantní především Facebook a Twitter. Google+ běžel počátkem roku 2011 pouze v uzavřeném režimu pro pozvané 55
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
a do událostí roku 2011 výrazněji nezasáhl, byť už nyní v arabských zemích předběhl v oblibě Twitter (The Dubai School of Government 2012). Mezi video-on-demand servery, kombinujícími možnost vytváření uživatelského obsahu se sociálními prvky, bychom měli v první řadě zmínit YouTube, které například v Sýrii hraje zcela klíčovou úlohu. Získání konkrétních údajů o vlivu YouTube však není snadné. Můžeme si vypomoci například starší studií, která v roce 2009 upozorňovala na fakt, že odkazy na videa z YouTube jsou v arabské blogsféře dvakrát častější než na všechny ostatní webové stránky dohromady (Etling et al. 2009). Neměli bychom ale opomíjet ani další podobné služby, například francouzské Dailymotion, k nimž se uživatelé obraceli po zablokování YouTube (Howard a Hussein 2013: 646). Získání podrobnějších údajů o počtu uživatelů konkrétních sociálních sítí v jednotlivých zemích rovněž není zcela přímočarým a jednoduchým úkonem. Provozovatelé zpravidla zveřejňují pouze velmi hrubá, shrnující data v rámci propagace svých služeb a konkrétnější údaje již poskytují pouze komerčním partnerům. Nezbývá tedy než se opřít o výzkumy a odhady třetích stran. V roce 2011 byl v Dauhá založen think-tank Arab Social Media Report (ASMR), který analyzuje arabské sociální sítě za využití metod obsahové analýzy veřejně dostupných dat získaných automatizovaným sběrem postů, tweetů, statusů, geografických údajů na profilech apod. Založení tohoto think-tanku v roce 2011 samozřejmě není náhodné. Velmi pravděpodobně jde o součást snahy o pochopení fenoménu sociálních médií, podobně jako jsme mohli kolem roku 2008 sledovat vznik think-tanků sledujících blogosféru. Data ASMR však začala přebírat světová média i nadnárodní NGO, podrobnější volně dostupná data k dispozici nemáme a jako orientační ukazatele je lze použít. Data ASMR odpovídají přibližně únoru 2011 a ukazují, že penetrace sociálních sítí byla napříč zeměmi arabského světa vnitřně velice různorodá a v roce 2011 poměrně nízká, byť podle závěrů ASMR s prudkou vzestupnou tendencí. Zatímco v Tunisku mělo v roce 2011 svůj účet na Facebooku 17,5 % obyvatel, v Egyptě to ve stejné době bylo méně než 6 % obyvatel (ASMR 2013a). I tak byl ale Facebook podle měření za pomocí toolbaru Alexa nejnavštěvovanější stránkou mezi egyptskými uživateli internetu a v návštěvnosti dokonce překonal Google následovaný YouTube a platformou Blogspot, 56
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
na které běží značná část egyptských arabských blogů (Alexa 2013). Mnohem menší byla penetrace Facebooku v Libyi, kde ze šestimilionové populace vlastní účet využívalo kolem 240 tisíc obyvatel, což odpovídá přibližně 4 %. Podobný poměr, kolem 4 %, bychom nalezli i v Alžírsku. V Sýrii, kde byly Facebook, Twitter a další podobné služby v letech 2007 až 2011 zcela blokovány, počet uživatelů Facebooku počátkem roku 2011 jen lehce překračoval 1 %. Největší penetraci sociálních sítí bychom naopak mohli zaznamenat v ropných státech Perského zálivu. Například ve Spojených arabských emirátech dokázal Facebook v roce 2011 přitáhnout dokonce větší podíl populace (45 %) než třeba v Izraeli (42 %). V Bahrajnu, kterým v roce 2011 rovněž otřásla série nepokojů, vedoucích až k intervenci vojsk Rady pro spolupráci v Zálivu, mělo na počátku těchto nepokojů podle hrubých údajů svůj účet na Facebooku 34 % obyvatel, což by byl přibližně každý třetí občan, ovšem údaj byl později korigován na 25 % v důsledku publikace nových dat o počtu obyvatel (základu pro výpočet procentuální penetrace) pro státy GCC (ASMR 2013a). Twitter měl v celém arabském světě počátkem roku 2011 přibližně 2 miliony uživatelů, kteří vyprodukovali přibližně 5 milionů tweetů denně. Toto číslo se může zdát vysoké, ovšem po vztažení k celkovému počtu obyvatel arabsky hovořících zemí (přibližně 354 milionů v roce 2011) zjistíme, že penetrace Twitteru v arabském světě se pohybuje na hodnotách od setin procent k maximálně jednotkám procent. Například v Tunisku bylo aktivními uživateli Twitteru pouze 0,09 % populace, tj. necelých 10 tisíc osob, a v Sýrii dokonce pouhých 0,03 % populace. Lépe na tom byl Twitter v Egyptě, kde bylo jeho uživateli přibližně 0,25 % populace, což v egyptském kontextu znamená přes 200 tisíc osob. Ačkoliv lze předpokládat, že část uživatelů těchto služeb z arabských zemí mohla používat proxy servery a další techniky, kvůli kterým je ztotožnění některých účtů se skutečnou zemí původu obtížnější, obecně nejspíš nelze předpokládat míru penetrace této služby v Tunisku a Egyptě v roce 2011 na úrovni vyšší než jedno procento. Daleko úspěšnější byl Twitter v zemích GCC, jako například v Bahrajnu, kde jej v roce 2011 každodenně používaly přibližně 3,5 % populace (ASMR 2013b). Výše uvedená data napovídají, že v různých zemích a různých obdobích sehrály 57
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
svou úlohu vždy různé sociální sítě, což by měl být klíčový faktor například pro každého, kdy by se chtěl pokoušet o hlubší kvantitativní a diskurzivní analýzy: před volbou vzorku je třeba si ověřit, jaký má sledovaná služba v dané zemi konkrétní vliv. Například podíl Twitteru v Tunisku a Egyptě byl v porovnání se zeměmi GCC téměř zanedbatelný a z dvojice Facebook a Twitter měl v těchto zemích daleko větší význam Facebook, zatímco v Bahrajnu je impakt obou služeb srovnatelný. Jak to v rozhovoru pro organizaci Freedom House shrnul nejmenovaný aktivista, který vedle Arabského jara odkazoval i k diskutované úloze Twitteru při protestech během prezidentských voleb v Íránu v roce 2009: „Íránci byli vynalézaví v používání Twitteru, Egypťané dávali přednost Facebooku a Syřané jsou vládci YouTube“ (Freedomhouse 2012b). V analýzách situace po roce 2012 už bychom pak museli ve všech zemích vzít v úvahu i výše uvedený Google+, který v oblibě rychle překonal Twitter (The Dubai School of Government 2012). Na výše uvedených číslech je ale především možné ukázat podstatu sporu o to, do jaké míry ovlivnily sociální sítě události Arabského jara, či nikoliv, a proč tento spor vlastně existuje. Na jedné straně by totiž třeba počet uživatelů Facebooku a Twitteru v Egyptě na zaplnění Tahríru bohatě postačil: i desetiny procent představují v egyptské populaci stále desetitisíce až statisíce obyvatel. Na straně druhé musíme počítat s tím, že ne každý uživatel sociální sítě je příznivcem opozice. Přecenění úlohy sociálních sítí by ale především znamenalo popřít fakt, že k revoluci, tj. celospolečenské, politické a systémové změně, byla potřeba spolupráce daleko většího podílu obyvatelstva než jen těch několika procent, která každodenně používají sociální sítě.
3 Spor o souvislost mezi online a offline aktivismem Základním problémem, který do jisté míry stojí i v centru diskuzí o úloze sociálních médií v Arabském jaru, je otázka korelace počtu tweetů, postů, blogů a virtuálních „lajků“ s následnými konkrétními činy v offline světě. Internet a zejména sociální sítě umožňují daleko větší míru „pasivní participace“, neboli vyjádření účasti na protestu, aniž by „účastník“ sám provedl nějaký fyzický úkon. To, že má pozvánka na demonstraci na Facebooku deset tisíc „lajků“, pak neznamená, že na akci skutečně přijde deset tisíc lidí, 58
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
a v podstatě se nedá ani dopředu odhadnout, kolik jich skutečně přijde. Může jich přijít více (uživatelé pozvou přátele a příbuzné z offline světa), ale může jich přijít také méně (kliknutím na „To se mi líbí“ je participace považována za vyčerpanou). Samotný Facebook byl s tímto faktem tvrdě konfrontován v květnu roku 2012, kdy se rozhodl vstoupit na americkou burzu. V tu chvíli se totiž ukázalo, že ani necelá miliarda registrovaných, leč neorganizovaných uživatelů a jejich jakkoliv podrobných osobních dat nepředstavuje z hlediska marketingu či schopnosti mobilizace pro nějakou ideu či značku zdaleka takovou hodnotu, jakou provozovatel avizoval. Akciový trh pochopil (po ztrátě 60 miliard dolarů), že impakt Facebooku v offline světě nelze spolehlivě změřit a není tedy jasné, zda celý systém nepředstavuje jen nafouknutou bublinou. Zatímco akcie Facebooku byly v první emisi v květnu 2012 prodávány za 38 dolarů, jejich hodnota během několika týdnů poklesla až na 18 dolarů a jen velmi pomalu se přibližuje původní úrovni. Marketingoví analytici se sice snaží měřit míru zapojení uživatelů sociálních sítí do aktivit stránky, ovšem tento údaj, vyjádřený indexy typu EdgeRank, postihuje pouze aktivity v online světě (kliknutí, sdílení), a nikoliv už v offline realitě. Kliknutím či sdílením se solidarita mnohdy vyčerpá (Aday et al. 2010). Šíření a „lajkování“ pak nemůže být vždy automaticky chápáno jako politický či mobilizující akt, neboť mnohdy může být jen vedlejším produktem pasivní prokrastinace (Gladwell 2010). Philip Howard a Muzammil Hossein dokázali pomocí diskurzivní analýzy sociálních médií během událostí Arabského jara nalézt korelaci mezi nárůstem množství zmínek na blozích a sociálních sítích a počtem demonstrantů v ulicích (Howard a Hussein 2013: 836). Ukázali dokonce, že pád Ben Alího v Tunisku byl na sociálních sítích „předpovězen“ – čím více se blížil, tím více se o něm hovořilo. Jakkoliv podnětná tato analýza je, domnívám se, že tyto korelace je třeba číst o něco opatrněji, než to činí autoři citované studie. Dokonce ani prudký nárůst počtu tweetů o svržení autokrata několik dnů či hodin před tím, než ke svržení skutečně dojde, neznamená, že sociální média k tomuto svržení dopomohla. Pouze říká, že revolucionáři o probíhající revoluci hodně mluví, a jelikož je aktuálně v kurzu Facebook a Twitter, tak o ní shodou okolností mluví i na Facebooku a Twitteru. Sociální sítě zkrátka dokázaly zachytit, zaznamenat, rozšířit a zprostředkovat onen informační šum (spekulace, fámy, dohady), který provází každou podobnou událost. 59
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Tato čísla nám rovněž říkají, že si mladí, vzdělaní Arabové Facebook a Twitter zkrátka oblíbili a sžili se s nimi do té míry, že těmto systémům svěřovali své dojmy z probíhajících revolucí. Z podobných měření tak sociální sítě vlastně vycházejí spíše jako „udavači“ prozrazující myšlenky, touhy a záměry protestujících než jako „revolucionáři“. Podobně skepticky je ale třeba číst i informace o tom, že se prý množství tweetů s hashtagy souvisejícími s protesty prudce zvýšilo teprve dva až tři týdny po prvních protestech, kdy o událostech začala informovat „tradiční“ mezinárodní média. Vazba mezi novými médii a úlohou zpravodajských stanic jako Al-Džazíra a BBC je ve skutečnosti komplikovanější (Hémery 2011). Jedno médium sice může připoutávat pozornost ke druhému, ovšem příčiny vzájemné korelace v intenzitě informování na tradičních i nových médiích patrně nespočívají v těchto médiích samotných jako spíše ve faktu, že teprve dva až tři týdny po prvních demonstracích začala protestní hnutí zaznamenávat výraznější úspěchy, o nichž se pak intenzivně hovoří shodně na Al-Džazíře i na Facebooku, jejichž čtenáři a uživatelé pak intenzivně procházejí z jednoho webu na druhý. Vztah mezi novými a starými médii je výrazně dialektický a provází jej oboustranné (a vzájemné) přebírání obsahu. Patrně nejdůležitější úloha internetu a sociálních sítí pak spočívala v tom, že umožňovaly publikaci zpráv o protestech v době, kdy o nich státem kontrolovaná média buď vůbec nehovořila, nebo zveřejňovala pouze zkreslené informace. Mladí Arabové zasedali k internetu, aby si informace ze státem ovládaných médií ověřovali na diskuzních fórech, blozích a sociálních sítích, které v dané situaci zprostředkovávaly pohled opačné strany, považovaný za „nezaujatý“. Zatímco státní média například tvrdila, že Chálid Saíd zemřel na udušení po spolknutí balíčku marihuany, po sociálních sítích kolovaly fotografie jeho ubitého, zmučeného těla; fotografie pořízené Saídovými příbuznými (Burgrová 2013). Na sociálních sítích se tedy šířily informace, které by ve státem řízených médiích neprošly cenzurou. Již v 90. letech antropolog Jon W. Anderson (1996), ale upozorňoval na fakt, že internetová diskuzní fóra vytvářejí do jisté míry exkluzivní klub, do něhož je nutnou vstupenkou přístup k internetu, což předpokládá gramotnost, dostatečný příjem, 60
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
alespoň elementární znalost cizího jazyka a schopnost pracovat s počítačem (viz také: Alterman 1998). V době publikace Andersonova článku byla tato charakteristika daleko přesnější než dnes, kdy má přístup k internetu v průměru třetina arabského světa a kdy se rozšiřují uživatelská rozhraní lokalizovaná do arabštiny. Ovšem stále do určité míry platí, že na Facebooku a Twitteru dochází k mnohem větší koncentraci Arabů ze středních a vyšších ekonomických tříd, jejichž názory a postoje by jinak v celkové mase obyvatelstva arabských zemí zanikly, nebo kteří by se jinak vůbec nesetkali. Sociální sítě bezesporu pomohly v organizaci tohoto nejaktivnějšího jádra mladých středostavovských protestujících. Těmto lidem Facebook, Twitter a YouTube zprostředkovaly uvědomění, jak závažný je rozpor mezi realitou a režimní propagandou a že „se svou rozhořčeností nad tímto stavem nejsou sami“ (Howard a Hussein 2013: 411). V mobilizaci statisícových davů však hrály roli faktory, které ovlivňovaly i tu většinu obyvatelstva, která není denně online. Slovy tuniského bloggera Zied el-Heniho: „Důvody revoluce byly důstojnost a svoboda. […] Naše mobily byly naší zbraní“ (Flanagan 2011). Wael Ghonim, který v reakci na fotografie kolující po egyptském Facebooku založil nyní slavnou skupinu My všichni jsme Chálid Saíd, vzpomíná, že příznivce své facebookové stránky vyzval k hlasování o tom, jakým způsobem by měla být na demonstraci pozvána širší veřejnost. V tomto hlasování mu většina uživatelů doporučila tradičnější formy – od letáků až po hromadné rozesílání SMS. „Oslovení Egypťanů z dělnické vrstvy se přes Facebook a Twitter odehrát nemohlo,“ napsal ve svých pamětech s názvem Revoluce 2.0 (Ghonim 2012) Úloha SMS zpráv v událostech Arabského jara přitom možná nebyla zcela doceněna, ačkoliv mohla být srovnatelná se sociálními sítěmi, připomeňme si v tomto kontextu výše uvedené statistiky penetrace mobilních telefonů. Na rozdíl od sociálních sítí však SMS zprávy nelze tak snadno sbírat a analyzovat. Úloha sociálních sítí v Arabském jaru tak bývá někdy poněkud přeceňována na úkor ostatních informačních kanálů prostě proto, že na rozdíl od ostatních kanálů a způsobů organizace jsou Facebook, Twitter a YouTube pro západního výzkumníka dobře přístupné a zpracovatelné. Sociální sítě jsou vidět, nezávisle na svém skutečném impaktu. Pojem „twitterová revoluce“ byl ostatně velmi často používán i ve vztahu k již zmíněným nepokojům v Íránu v roce 2009, ačkoliv 61
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
počet uživatelů Twitteru v Íránu s jeho 75 miliony obyvatel dosahoval 10–20 tisíc, a to ještě při započítání perskojazyčných účtů registrovaných v zahraničí (Dewey et al. 2012: 13). Pokud bychom chtěli v íránských protestech roku 2009 hledat vliv nových médií, museli bychom spíše zaměřit pozornost na oněch 600 tisíc perských blogů, jejichž autory však nebyli jen příznivci, ale i odpůrci protestů (k tomu viz: Kelly et al. 2008). Výše jsme pak zmínili, že například v Tunisku měl Twitter penetraci odpovídající necelým deseti tisícům uživatelů. A nyní se opět můžeme ve vztahu k Arabskému jaru v Tunisku setkat s tvrzeními o twitterové revoluci. Sociální sítě je třeba chápat spíše jako jeden z mnoha paralelních komunikačních kanálů. Šádí Hamíd z think-tanku Brookings Doha Centre, sídlícího ve Spojených arabských emirátech (zemi s největší penetrací internetu a sociálních sítí v arabském světě), proto ve vztahu k informacím o vlivu sociálních médií a o počtu uživatelů „lajkujících“ protestní stránky upozorňuje, že „musíte být tedy velmi opatrní a dodat, že toto nám ukazuje pouze jednu stranu reality, avšak nikoliv celou realitu“ (Dewey et al. 2012: 13). Tato skepse vůči představě Facebooku a Twitteru jakožto nástrojů mobilizace neznamená, že bychom chtěli úlohu internetu a sociálních sítí v událostech Arabského jara marginalizovat. Zvláště když ze statistik ASMR vyplývá, že počet uživatelů Facebooku se od konce roku 2010 v arabském světě ztrojnásobil (ASMR 2013a). Až se skoro nabízí otázka, zda sociální sítě pomohly Arabskému jaru, či zda spíše Arabské jaro nepomohlo sociálním sítím. Avšak předtím, než navrhneme Facebook a Twitter na Nobelovu cenu míru, jak se o tom poprvé spekulovalo už v roce 2009, bychom se měli zeptat, zda byla úloha internetu a sociálních sítí vždy pouze pozitivní. Ve skutečnosti bychom totiž měli úlohu těchto technologií reflektovat „v pozitivním i negativním smyslu“ (ASMR 2012b). V následující části textu bych se tedy rád pozastavil nad několika příklady toho, jak konkrétně posloužil internet a sociální sítě potřebám revoluce i kontrarevoluce.
62
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
4 Boj a odboj na arabském internetu – vybrané příklady 4.1 Metody cenzury a boje proti ní Ačkoliv bylo výše konstatováno, že sociální sítě umožňovaly do jisté míry obcházet oficiální státní informační zdroje, u této úlohy je třeba se pozastavit blíže. Představa internetu jakožto dokonale svobodného prostoru pro šíření informací je do jisté míry reliktem „nadšeneckých“ hackerských začátků této mezinárodní počítačové sítě. Stejně jako jsou sociální sítě nyní „novým médiem“, byl i internet svého času „novým médiem“ a počáteční bezradnost cenzurních aparátů vůči této nové a tehdy komplikované technologii tak do značné míry k iluzi „svobodného kyberprostoru“ ještě přispívala. Úroveň svobody na internetu má však trvale sestupnou tendenci. Howard a Hussein uvádí od roku 1995 do roku 2012 celkem 526 případů svévolných zásahů vlád do internetové infrastruktury s cílem získání větší kontroly či blokování obsahu (Howard a Hussein 2013: 1204). Podle závěrů organizace Freedom House přibližně tři desítky států světa, od autoritářských po demokratické, v současnosti zavádí různé formy úplného či částečného blokování internetového obsahu (Freedomhouse 2012b). Svobodný tok informací na internetu je nejčastěji omezován z politických a náboženských příčin, ovšem v západních zemích stále častěji i z důvodů autorskoprávních. Internetové video, které může být v jedné zemi cenzurováno z důvodu politických, může být v jiné zemi odstraněno proto, že jeho zvuková stopa obsahuje segment porušující autorská práva některé z nahrávacích společností. Režimní příznivci znají slabá místa v domněle neotřesitelné ochraně svobody projevu u západních společností a je doloženo několik případů, kdy se je pokusili využít k politické cenzuře. Provozovatel fotografické sociální sítě Flickr tak byl například vyzýván k odstranění fotografií dokumentujících policejní násilí s odůvodněním, že jde prý o plagiáty. Podobnou metodou je nahlašování pro údajné porušování Všeobecných podmínek (publikace násilného obsahu apod.). Touto metodou se příznivcům Mubárakova režimu podařilo na krátkou dobu vyřadit z provozu jednu z klíčových facebookových skupin v Egyptě (Freedomhouse 2012b: 107) V Bahrajnu je dodnes aktivní facebooková skupina, která organizovaně nahlašuje opoziční skupiny a stránky pro 63
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
údajný násilný obsah (Report violent pages 2013) V arabských a islámských zemích je široce rozšířené především filtrování obsahu z náboženských důvodů. Právně je legitimita tohoto blokování opřena o Káhirskou deklaraci lidských práv v islámu z roku 1990, která na rozdíl od Univerzální deklarace lidských práv vyžaduje soulad mezi univerzálními lidskými právy a islámskou ortopraxí. Například v článku 22, písm. (a) stanoví, že „každý má právo vyjádřit svůj svobodný názor způsobem, který nebude v rozporu s principy šaríy“. Podřízení svobody slova vágně definovaným „principům šaríy“ pak v praxi umožňuje arabským režimům svévolné výklady a cenzura internetu s cílem blokování „nevhodných“ stránek, prezentovaná jako ochrana mravnosti, je jedním z důsledků. Blokovány jsou webové stránky, které jsou chápány jako porušení rituálních a etických předpisů islámu (drtivou většinu skutečně tvoří weby explicitně násilné a pornografické), případně stránky zakázaných hnutí, iniciativ a náboženských skupin (OpenNet 2011). V autoritářských režimech, kam patří i většina arabských zemí, je cenzura nejčastěji prováděna metodou tzv. blacklistingu neboli sestavováním černých listin webů a IP adres, které jsou poskytovatelé připojení povinni blokovat. Internetoví provideři, často místní pobočky západních telekomunikačních gigantů, jsou v arabských zemích nuceni hrát úlohu prodloužené ruky cenzurního aparátu. Nechvalně proslulá úloha Vodafonu při vypnutí mobilních sítí v Egyptě v lednu roku 2011 (viz níže) je jen jedním z mnoha příkladů. V případě, že se uživatel rozhodne vstoupit na blokovaný web z černé listiny, mu systém buď zakáže vstup (vrátí chybu 404 – „server nenalezen“, nebo zobrazí varovnou stránku), případně jej povolí, avšak každý pohyb uživatele je monitorován. Jelikož se blokování v některých případech projevuje pouze jako chyba 404, není pro laické uživatele snadné zjistit, zda je důvodem nedostupnosti technická závada, či záměrné blokování, což pak v důsledku může vést k představě, že cenzura existuje i tam, kde ve skutečnosti uplatňována není. Cenzuře a monitorování napomáhá i internetová infrastruktura, která je v arabských zemích daleko více centralizována a některé arabské země si po vzoru Číny de facto vybudovaly vlastní intranet (Morillon a Julliard 2010). Technologické znalosti některých arabských vůdců rovněž není radno úplně podceňovat. Sám Bašár al-Asad například před nástupem do funkce prezidenta předsedal Syrské počítačové společnosti, 64
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
která (podobně jako například sdružení CZ.NIC v ČR) zodpovídá za provoz syrské internetové domény nejvyšší úrovně (.sy) a registraci doménových jmen. Obcházení cenzury ze strany uživatelů zpravidla spočívá v používání postupů, jejichž zablokování cenzora zatím nenapadlo. Mezi oblíbené nástroje patřily vedle proxy serverů i některé webové služby jako Google Archive či Wayback Machine na Archive.org. Oblíbené bylo rovněž používání automatického překladače Googlu, který dokáže vyprodukovat sice jazykově pokřivený, ovšem necenzurovaný obsah žádaného webu, neboť se obsah zobrazuje ze serverů Googlu a nikoliv ze zablokovaného webu. Cenzura v Sýrii se například v roce 2007 s Google Translate vypořádala zablokováním všech služeb Googlu, které byly spolu s Facebookem nepřístupné až do jara roku 2011. Faktická účinnost blokování velkých webů jako Facebook, YouTube či Google metodou blacklistingu je sporná. Každý provozovatel webové služby sice dokáže absenci příchozích připojení z konkrétní země zaznamenat a například Google je publikuje v rámci svých Transparency Reports (Google 2013), ovšem už nemá k dispozici metodu, jak zjistit, kolik uživatelů z té či oné konkrétní země se k jeho službám připojuje přes proxy servery. Například ASMR si ve vztahu k pronikání Facebooku do arabského světa všímá následujícího jevu: „Míra svobody internetu se nezdá být faktorem ovlivňujícím penetraci Facebooku v arabském světě. Některé země s nízkým skóre [na indexu OpenNet initiative, kde nižší skóre znamená větší míru blokování – pozn. autora] mají relativně vysokou penetraci Facebooku.“ ASMR tak dochází k závěru, že „důvodem by mohla být kreativita mladé populace při obcházení filtrů a cenzorů“ (ASMR 2012a: 14). Na druhou stranu například v Sýrii, kde byl přístup na Facebook zakázán od roku 2007, byla penetrace této služby v roce 2011 skutečně pouze mezi jedním až dvěma procenty a tedy výrazně pod průměrem okolních zemí i celého arabského světa (viz Graf 1), což by mohlo poukazovat na fakt, že blokování této služby bylo v Sýrii částečně úspěšné a proxy servery zůstaly doménou pouze technicky zdatnějších jedinců. Od uvolnění přístupu počátkem roku 2011 začal počet uživatelů Facebooku v Sýrii prudce narůstat, takže Facebook má nyní v této zemi větší penetraci než v Egyptě, a to i přes zuřící občanskou válku a opakované výpadky (ASMR 2013a).
65
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
O tom, jak dokáže zprovoznění nové technologie či služby zamotat cenzorům hlavu, si lze udělat obrázek na příkladu Bahrajnu poté, co Google zprovoznil mapovou aplikaci Google Earth. Bahrajnští šíité měli díky tomuto softwaru poprvé možnost na vlastní oči porovnat masivní rozlohu opulentních prezidentských paláců s vlastními přelidněnými a stísněnými vesnicemi (Howard a Hussein 2013: 486). Odkazy na službu Google Earth, zpopularizované Mahmúdem Júsifem provozujícím blog Mahmood's Den, se v Bahrajnu začaly velice rychle šířit – do té míry, že bahrajnská vláda nechala v roce 2006 přístup na tuto službu raději zablokovat (Júsif 2006). Uživatelé však mezitím stačili vytvořit koláže nejkřiklavějších případů, které se dále šířily v různých obrazových a datových formátech: od letáků ve formátu PDF až po fotoalba na Flickru a Instagramu. To vše v době, kdy ze země přicházely zprávy mezinárodních organizací o tristní bytové situaci, varující možnou explozí sociálního napětí v přelidněných slumech (Crisis Group 2005).
4.2 Egypt – blokování internetu jako střelba do vlastních řad? Facebookový aktivismus v Egyptě pravděpodobně poprvé zasáhl do společenského dění během protestů proti narůstajícím cenám potravin, které vyvrcholily stávkou v Mahalle 6. dubna 2008 (Sewiha a Albert 2009). Ze stejných událostí však máme rovněž doložené snahy o sledování opozičních aktivit monitorováním sociálních sítí (OpenNet 2009). Již tři roky předtím, v roce 2005, přitom byla zavedena opatření na kontrolu a identifikaci návštěvníků internetových kaváren. V reakci na události roku 2008 byla tato opatření ještě zpřísněna, takže každý návštěvník internetové kavárny musí před použitím počítače v internetové kavárně prokázat svou identitu pomocí dokladů, nahlásit své telefonní číslo a prokázat jeho funkčnost (OpenNet 2009). Během protestů na jaře roku 2011 se egyptská vláda dokonce pokoušela používat notifikace ze sociálních sítí jakožto jakýsi primitivní systém včasného varování. Snažila se tak odhadovat pohyby některých osob či místa a časy demonstrací (Howard a Hussein 2013: 372). Demonstranti si však tento fakt uvědomili a začali na sociálních sítích záměrně šířit mylné informace tak, aby policii zavedli na nesprávné místo, zatímco se shromáždili jinde. Rozhodnutí o úplném vypnutí internetu v Egyptě 27. ledna 2011 pak 66
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
mělo přijít právě v reakci na toto selhání snahy o online monitoring (Dewey et al. 2012). Mobilní a internetoví operátoři příkaz k odpojení poslechli (Ritchell 2011). Terčem kritiky se v tomto ohledu stala zejména egyptská pobočka Vodafone. Úplné vypnutí internetu a mobilních sítí v zemi je vždy radikálním až zoufalým krokem. V současné „e-době“ jsou navíc účinnost a dopady takovéhoto kroku velmi nevypočitatelné. Vypnutím internetu jsou totiž negativně postiženy i všechny státní instituce, bezpečnostní složky, byznys, průmysl a bankovní sektor. Egyptská vláda vypnula internet jen na několik dnů, a přesto tím způsobila ekonomice své země přímé škody ve výši 90 milionů amerických dolarů neboli přibližně 4 % HDP v daném roce (Howard a Hussein 2013: 1211). Vypnutím mobilních telefonů vláda rovněž poškodila vlastní akceschopnost, neboť mobilní telefony jsou běžným prostředkem komunikace mezi taktickými a operačními důstojníky egyptské armády (Barnsby 2012). Snaha o uklidnění situace vypnutím internetu pak navíc ještě přispěla k nárůstu napětí a paniky. Vypnutí internetu a SMS zpráv nejvíce poškodilo a znepokojilo právě tu vzdělanou městskou střední třídu, kterou se vláda snažila udržet doma. Počet protestujících se mohl navýšit o ty, kdo z důvodu odpojení nemohli vykonávat své zaměstnání, přišli o zdroj zábavy, případně byli zkrátka rozzlobeni a znepokojeni tímto bezprecedentním zásahem do svých životů. Mnozí další ztratili kontakt se svými příbuznými a vyšli do ulic proto, aby zjistili, co se stalo. Na ulici je pak strhl dav, byť se třeba ani žádné demonstrace původně účastnit nechtěli. Internet a mobilní telefony tak vlastně nakonec pomohly vyhnat davy do ulic už jen tím, že nefungovaly (Barnsby 2012). Varování před tím, že by kupříkladu zvažované selektivní zablokování Facebooku mohlo vyhnat do ulic uživatele, kteří se na něm stali závislými, se přitom objevovala už několik let předtím (APN 2008). Mezi protestujícími se pak během několika hodin od odpojení nalezli technicky zdatní jedinci, kteří dokázali pomocí vytáčeného připojení (dial-up) skrze Evropu a Izrael svou zemi znovu propojit s vnějším světem, mimo jiné i za ochotné pomoci příznivců nevyzpytatelného decentralizovaného hnutí Anonymous (Howard a Hussein 2013: 362). Společnost Google (zaměstnavatel zakladatele stránky „My všichni jsme Chálid Saíd“) v reakci na přerušení spojení spustila službu Speak2Tweet. Tato služba umožňovala zavolat na určené telefonní číslo a říci do hlasové schránky text tweetu, který byl 67
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
s využitím technologie rozpoznávání hlasu převeden do textové podoby a publikován na Twitteru s hashtagem #egypt (Dewey et al. 2012: 18). Pohled do historie účtu @Speak2Tweet však ukazuje, že služba nebyla příliš používána.
4.3 Libye – kontrolou ke ztrátě kontroly Libyjská vláda po několika pokusech o omezení přístupu k serverům YouTube zcela vypnula veškerý internetový provoz dne 17. února 2011. Válka, která následovala v první polovině roku 2011, pak způsobila vážné škody na infrastruktuře a Libye se na mapě kyberprostoru znovu objevila teprve 10. července 2011. Jak Google Transparency Report (2013), tak ASMR (2013a) tento výpadek skutečně registrují jako prudký útlum provozu, respektive výkyv penetrace, stejně tak jako po opětovném zprovoznění sítě registrují i velmi rychlý návrat k předválečné úrovni provozu a následný prudký vzestup aktivních uživatelů. Vypnuta byla i libyjská mobilní síť, ovšem její provoz se podařilo obnovit mnohem dříve. Opoziční povstalci totiž dokázali shromáždit telekomunikační experty a s jejich pomocí zcela přemostit hlavní uzly libyjské mobilní sítě Libyana v Tripolisu a převzít tak nad ní kontrolu. Paradoxně jim k tomu pomohla specifická topografie celé sítě, původně uzpůsobená potřebám snadného monitorování a kontroly z centra. Znovu připojená síť se tak už 2. dubna roku 2011 začala hlásit jako Free Libyana a její služby následně umožnily snazší koordinaci libyjských rebelů (Coker a Levinson 2011).
4.4 Syrský kybervigilantismus Také v Sýrii docházelo ke střídavému zapojování a odpojování celého internetu či vybraných služeb tak, jak se režim snažil držet krok s vývojem moderních technologií. Když byl na jaře roku 2011 syrským uživatelům poprvé po čtyřech letech umožněn přímý přístup na do té doby zablokovaný Facebook, YouTube a služby Googlu bez nutnosti používání proxy serverů, spekulovalo se o tom, že spíše nežli o vstřícný krok vlády jde o projev snahy o snadnější kontrolu nad online aktivitami obyvatel (Freedomhouse 2012a). K úplnému omezení přístupu na internet pak v Sýrii v kontextu Arabského jara došlo například ve dnech 2. až 4. června 2011. Další krátký, přibližně čtyřicetiminutový 68
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
výpadek postihl syrský internet o rok později, 19. července 2012, ovšem jeho příčina není zcela jasná. Za rok 2013 se podle statistik Googlu syrský internet odmlčel už nejméně třikrát. Poprvé 6. ledna 2013, podruhé 7. až 8. května 2013 a potřetí 15. května 2013 (Google 2013). Ne vždy jsou příčiny výpadků známy. Režim se k nim nevyjadřuje a zvláště u některých kratších nelze vyloučit prosté selhání infrastruktury v důsledku bojů. Některé případy záměrného vypínání internetu ve snaze paralyzovat odpor v konfliktních oblastech jsou však v Sýrii důkazně podloženy. Na veřejnost uniklo například memorandum z 22. května 2011, v němž se nařizuje vypnutí internetu v oblasti Dará, Homsu a dalších místech na západě a jihozápadě země. Součástí opatření bylo omezení rychlosti ve zbývajících oblastech s cílem zkomplikovat nahrávání videí na YouTube. Bylo rovněž zakázáno používání neregistrovaných satelitních telefonů s tím, že nález takovéhoto neregistrovaného přístroje má být okamžitě považován za naplnění skutkové podstaty trestného činu spolupráce s agenty cizí mocnosti (Weiss 2011). V kontextu syrské občanské války zaznamenáváme vůbec nejagresivnější snahu o ovládnutí kyberprostoru: tou bylo založení takzvané Syrské elektronické armády (SEA) v dubnu roku 2011 (Freedomhouse 2012a). Tato hackerská skupina je zpravidla považována za prodlouženou ruku syrského režimu, ovšem k posouzení jejího skutečného pozadí nám schází dostatek podkladů a vzhledem k decentralizovanému charakteru organizace takovéto podklady možná nikdy nenajdeme. SEA se sama prezentuje jako nezávislá skupina „hacktivistů“ sympatizujících s režimem Bašára alAsada (rozhovor s SEA viz Katerji 2013). Za důkaz o přímém napojení na syrský režim je vedle proasadovského postoje SEA považován fakt, že doménu této skupiny zaregistroval přímo správce národní domény, kteréžto organizaci Bašár al-Asad před svým nástupem do funkce předsedal (Giles a Marks 2012). Pochybnosti o vztazích mezi SEA a režimem se objevily poté, co byl ústřední web této hackerské organizace (www.sea.sy) na přelomu května a června 2013 výše zmíněným syrským doménovým registrátorem smazán. Na webové službě Pastie, původně určené ke sdílení programového kódu, se poté objevilo prohlášení, podepsané SEA, které na fakt vypnutí webu poukazovalo jako na důkaz své nezávislosti na režimu (Pastie 2013: #7986385). Na dotyčnou stránku však může kdokoliv vložit jakýkoliv text, nemluvě o tom, že v srpnu 2013 se web SEA znovu objevil na stejné 69
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
adrese s přepracovaným designem a smazání nebylo patrně definitivní. Skutečné pozadí SEA, jakož i důvod měsíčního výpadku jejích webových stránek tedy zůstávají nadále nejasné. Syrské elektronické armádě jsou přičítány desítky útoků různých typů: od napadání a pozměňování webů opozičních skupin a lidskoprávních organizací se SEA začala postupně orientovat na pronikání do účtů sociálních sítí za využití metod phishingu a sociálního inženýrství. Nejvýraznější útok tohoto typu byl zaznamenán 23. dubna 2013, kdy SEA vnikla do twitterového účtu západní zpravodajské agentury Associated Press a odeslala z něj zprávu o údajném teroristickém útoku na Bílý dům ve Washingtonu. Jelikož jsou počítače na newyorské burze nastaveny na automatické prodeje za určitých krajních okolností, způsobila tato poplašná zpráva okamžité výprodeje a krátkodobý pokles celé burzy o 140 % (Financial Times 2013). Ve skutečnosti byl tento husarský kousek SEA pouze nejviditelnějším z řady phishingových útoků na uživatele sociálních sítí s cílem ovládnutí profilů, šíření poplašných zpráv a tím i poškození důvěryhodnosti informací od vybraných jednotlivců a organizací. Cílem útoků SEA se staly profily a webové stránky al-Džazíry, BBC, Deutsche Welle a mnoha dalších. Cílem útoků ze strany SEA se však stávají i běžní internetoví uživatelé v Sýrii, od nichž se SEA rovněž snaží za pomocí podvržených přihlašovacích stránek získat přístup k přihlašovacím údajům a poté vytěžit uživatelské profily pro potřeby represivního aparátu případně je zneužít k šíření poplašných zpráv, spamování či osobnímu poškození uživatele rozesíláním urážlivých vzkazů (InfoWar Monitor 2011a). SEA přitom není jedinou skupinou používající takovouto taktiku, neboť podobné metody byly již dříve zaznamenány například v Tunisku (Khalifa 2012). Když nepomůže krádež cizích profilů, zakládá si SEA pro potřeby spamu fiktivní profily, z nichž pak zahlcuje Twitter balastními zprávami s hashtagem #Syria ve snaze utopit informace opozičních povstalců v lavině irelevantního textu (InfoWar Monitor 2011b). Za tímto účelem využívá SEA i celé botnety (Qtiesh 2011). V arabském kyberprostoru již došlo i na otevřenou válku dvou hackerských skupin, když se SEA pustila do křížku s vigilantistickým hackerským hnutím Anonymous, jehož příznivci sympatizují s povstalci. Hnutí Anonymous se do boje na syrské elektronické frontě zapojilo v reakci na informace o tom, že technologie používané 70
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
režimem k potlačení protestů – od slzného plynu až po sofistikovaný software na filtraci SMS zpráv – dodaly režimu západní firmy. V případě softwaru na cenzuru SMS zpráv byla technologie dodána irskou společností Cellusys, původně pod záminkou filtrace spamu a poté zneužita k filtrování SMS zpráv obsahujících pro režim nežádoucí slovní spojení (Elgin a Silver 2012). Hnutí Anonymous na to reagovalo útokem na e-mailové schránky představitelů syrského režimu a zveřejněním obsahu e-mailů (Giles a Marks 2012). Když pak příznivci Anonymous vyřadili z provozu i web syrské vlády,2 zaútočila SEA v odvetě přímo na weby a fóra tohoto hnutí. Vztahy obou organizací jsou jejich příznivci libujícími si v silných výrazech označovány jako „dlouhá a vyčerpávající kyberválka“, jejíž samotný prostý výčet by již údajně „vydal na samostatnou knihu“ (Katerji 2013).
4.5 Bahrajn – Facebook jako udavač Bahrajnská vláda se během protestů v roce 2011 ukázala být ve vztahu k sociálním sítím velmi pružnou. Během období výjimečného stavu policie například vyvěšovala fotografie demonstrantů na Facebook s výzvou, aby je režimní příznivci za pomocí funkce označování tváří pomohli identifikovat (Welsh 2012). Metodou crowdsourcingu se tak vládě podařilo uvést udavačství do 21. století a získat jména, adresy, poznávací značky automobilů a další osobní informace. Někteří z těch, jejichž tváře se proslavily v souvislosti s protestním hnutím, se následně stali terčem systematizovaného stalkingu, organizovaného příznivci režimu právě přes sociální sítě, případně dehonestujících kampaní ve státní televizi za využití intimních materiálů ze sociálních sítí. Známý je v tomto ohledu především osud bahrajnské šíitské básnířky Áját al-Qurmizí (Aš-šáira Áját al-Qurmizí... 2011). Vedle stránek sbírajících osobní údaje o této ženě založili příznivci režimu rovněž několik stránek, které měly sloužit jako místo pro sběr nenávistných a výhrůžných vzkazů adresovaných al-Qurmizí (BHCR 2012). V Bahrajnu se po potlačení protestů na jaře roku 2011 projevila dvojsečnost sociálních sítí naplno, když byli uživatelé konfrontováni s udáními pocházejícími ze strany „přátel přátel“, tj. osob, s nimiž uživatel
Mirror hacknutého webu viz http://zonehmirrors.net/defaced/2011/08/08/mod.gov.sy/ (online), (20. 5. 2013). 2
71
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
sám nenavázal kontakt a nesdílí s nimi profil, ovšem kteří s ním sdílejí kontakt se stejnou třetí osobu. Uživatelé mohou například vidět obsah diskuzí na profilech svých „přátel“, včetně příspěvků těch, s nimiž žádný kontakt nemají. Zrovna v Bahrajnu se během trvání výjimečného stavu ukázalo, že kategorie „přátelé přátel“ je dostatečně rozsáhlá na to, aby v podstatě každý uživatel mohl mít mezi „přáteli přátel“ alespoň jednoho udavače (Cherif 2011: 361). Bahrajnská vláda rovněž najímala placené diskutéry, kteří měli za úkol ovlivňovat internetové diskuze či otevřeně působit jako „trollové“ urážející ostatní návštěvníky. Podobný jev byl zaznamenán i v Tunisku, Egyptě, Sýrii a Saúdské Arábii (Freedomhouse 2012b: 7). Účinnost této metody je sporná, zvláště když se aktivisté naučili rozpoznávat skutečné profily od účelově založených. V Bahrajnu však mělo používání placených diskutérů další dohru, když se ukázalo, že tyto „trolly“ dodaly vládě profesionální západní PR agentury a že se ve skutečnosti jednalo pouze o část rozsáhlejšího projektu na zlepšení mediálního obrazu země. Ve snaze upozornit na zdroj metod a technologií používaných v rámci represí proti opozici označili opoziční aktivisté soustředění kolem webu BahrainWatch.org sídla těchto PR agentur na Google maps (Bahrain PR Watch).
4.6 Crowdmapping jako nový trend? Již několikrát zmíněné elektronické mapy se do určité míry staly novým médiem mezi novými médii. Používáním elektronických map shromažďujících informace z davu (tzv. crowdmapping) poprvé výrazněji prosluli aktivisté v Keni, kteří v roce 2008 vytvořili open-source platformu Ushahidi (svahilsky „svědectví“). Tato mapa původně sloužila ke sběru informací o násilí po keňských volbách v prosinci 2007 a do určité míry sehrála v této africké zemi podobnou úlohu jako sociální sítě v arabském světě – těm, kteří byli připojeni (cca 45 tisíc uživatelů), zprostředkovávala informace z terénu. Celý systém byl postupně přepracován tak, aby si vlastní server pro sběr a zanášení dat z terénu do mapy mohl sestavit každý jen trochu pokročilý uživatel internetu, aniž by potřeboval znalosti programování. Pro crowdmapping v arabském světě znamenala tato aplikace skoro totéž 72
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
co Blogspot a Wordpress pro blogy – zpřístupnila relativně sofistikovanou technologii sběru a sdílení dat širokým masám. Rozličné způsoby využití této aplikace zahrnují sběr dat o sexuálním obtěžování v Egyptě (Harassmap) a Sýrii (Women under Siege), svědectví civilistů ze syrské občanské války (Syria Tracker), případně monitoring případů porušování regulérnosti referenda o nové egyptské ústavě (Constitution Referendum 2012). Stejně jako u ostatních nových médií i v případě crowdmappingu by mohlo být velmi snadné přecenit význam takovéhoto nástroje. Jde zkrátka o jeden z mnoha nástrojů vzájemného předávání informací o situaci v neklidném regionu. Ethan Zuckerman z Centra pro občanská média při MIT v Bostonu tak v rozhovoru pro Hlas Ameriky vysvětluje, že „v prostředí s omezenou svobodou projevu je třeba vždy uvažovat o kombinacích všech dostupných nástrojů, od low-tech po high-tech.“ (Samnani 2011).
5 Závěr Tento článek se pokusil o zhodnocení pozice internetu a sociálních médií v arabském světě a následný nástin široké škály úloh, které tato „nová média“ mohla, či naopak nemusela sehrát v událostech Arabského jara. Někteří aktivisté nedají na Facebook a Twitter dopustit. Vedle výše zmíněného prudkého nárůstu uživatelů těchto služeb v arabském světě během Arabského jara o tom vypovídají i transparenty jako „The revolution will not be televised. It will be tweeted!“, které se vedle Arabského jara objevovaly i v tureckých protestech proti vládě premiéra Erdogana v červnu 2013 (viz. obrázek č. 1). Autor tohoto článku na základě vlastního předchozího výzkumu pracoval od počátku s poněkud skeptičtější hypotézou: Podle ní sociální sítě sehrály úlohu v mobilizaci menší, leč aktivní části protestujících disponující internetovým připojením stejně jako v následných represích proti týmž protestujícím. Po poněkud statisticky zaměřeném úvodu, který měl zasadit prudký nárůst uživatelské základny internetu a sociálních sítí v arabském světě do širšího kontextu, bylo konstatováno, že revoluci samotnou sociální média nezpůsobila. Tuto roli za ně obstaraly režimy arabských zemí, sociální nerovnost, korupce, policejní brutalita, společenská stagnace a omezování svobody slova. Role 73
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
sociálních médií byla však shledána významnou v tom ohledu, že pomohla rozšířit zprávu o příslovečné „poslední kapce“. Tu samou roli, kterou dříve hrály a dodnes hrají letáky a samizdat, nyní sehrál i Facebook, Twitter a YouTube. Ve třetí části článku byly shrnuty zmapované příklady využití i zneužití těchto nových médií. Tento výčet opatření a protiopatření poukázal na to, jak se s postupujícím zdokonalováním technologií pro tvorbu, přenos a zveřejňování obsahu současně zdokonalují i metody a technologie pro monitorování, filtrování a blokování téhož obsahu. Jazykem teorie mobilizace zdrojů by tedy bylo skutečně možno konstatovat, že sociální média souběžně přispívala k mobilizaci, jakož i demobilizaci zdrojů. Studií politické akce a reakce na arabském internetu docházíme k poněkud komplikovanému obrazu jakýchsi „závodů ve zbrojení“. Používání internetu a sociálních sítí represivním aparátem vede opoziční aktivisty k nutnosti hledání nových, cenzurou doposud neodhalených a nezablokovaných způsobů komunikace a mobilizace. Lze se domnívat, že intenzita těchto „závodů ve zbrojení“ bude i nadále posilovat. Umění propagandy v kontextu toho, co nyní nazýváme novými médii, se bude i nadále zdokonalovat, alespoň do té doby, než budou tato „nová média“ nahrazena další generací „nových médií“ a celý proces začne znovu. Penetrace sociálních sítí v arabském světě mezitím v bouřlivých letech 2010–2012 držela tempo s rozvojem internetové infrastruktury, prudce vzrostla a roste i nadále. K tomuto nárůstu docházelo dokonce i tam, kde byl Facebook prokazatelně zneužit k represi, a dokonce i v Sýrii, postižené občanskou válkou. S ohledem na jinak rozporuplné důsledky arabských revolucí bychom tak mohli poněkud ironicky konstatovat, že mezi největší vítěze Arabského jara prozatím patří Facebook a Twitter. Sociální sítě byly přitom vytvořeny za účelem sdílení a zveřejňování informací, nikoliv za účelem intimní komunikace, či snad dokonce politické konspirace. Způsob, jakým sociální sítě fungují, vytváří tlak na uživatele, aby na nich pod skutečnými jmény zveřejňovali stále více osobních dat stále se rozšiřujícímu okruhu možných příjemců (McKeon 2010). Prakticky v každé zemi spojované s událostmi arabského jara bychom nalezli případ zatčení a odsouzení kvůli kritickému tweetu či statusu na Facebooku (Freedomhouse 2012b). Ačkoliv máme tendenci považovat sociální sítě za svobodný 74
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
a bezpečný prostor pro politický aktivismus, tyto technologie mohou do budoucna autoritativním režimům v jejich snaze o sledování online aktivit obyvatelstva naopak spíše pomáhat. Ve skutečnosti by si totiž žádný totalitní systém nemohl přát nic lepšího, než Facebook a Twitter se stoprocentní penetrací. Po arabských revolucích navíc nastupuje k moci generace politiků, kteří svůj vliv získali mj. i díky internetu a sociálním sítím. Je tedy otázkou, zda se budoucí revoluce budou moci spolehnout na tato média, která se již v této vlně protestů ukázala být dvojsečnými zbraněmi a s jejichž používáním bude mít nová generace autokratů osobní zkušenosti. Úloha internetu a sociálních sítí v arabských protestech však na druhé straně nespočívala v těchto médiích samotných, ale v tom, jak byla v konkrétní situaci vynalézavě použita (a zneužita). Tato vynalézavost a schopnost improvizace se v budoucnu může přenášet na nové generace „nových médií“, takže budoucí generace sociálních vědců (a cenzorů) budou opět spekulovat o úloze těchto médií, zatímco autokratické i demokratické režimy budou plýtvat početním výkonem na monitoring a filtraci sociálních sítí podobně, jako dnes arabské státy zadržují i na celé měsíce poštovní zásilky obsahující audiopásky kvůli úloze, kterou tato dnes zastaralá technologie sehrála v íránské islámské revoluci roku 1979. Příští vlna revolucí a povstání však už nebude ani „tweetnuta“, ani oznámena jako status na Facebooku, neboť právě vůči takovýmto systémům se bude dost možná vymezovat tak, jako se dnes aktivisté na sociálních sítích vymezují proti televizi, rozhlasu a tisku. V odkazu na slavnou píseň afroamerického zpěváka Gilla Scott-Herona se chce zvolat: „The revolution will not be twitterized!“. Různé sociální sítě s námi patrně v rozličných podobách a obměnách zůstanou, stejně jako s námi zůstává televize a rozhlas, avšak budoucí vlna revolucí si najde svoji vlastní cestu, o jejíž existenci a podstatě zatím nic nevíme. A úspěšná bude pouze tehdy, pokud nás znovu překvapí a pokud ji nikdo nedokáže předpovědět tak, jako jsme my arabisté selhali v předpovědi arabského jara.
75
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Použité zdroje
Abbasi, J. 2011. Insights Into Arab Consumers Broadcast And Online Consumption Habits, Arab Advisors Group. Dostupný z WWW: http://www.itu.int/dms_pub/itut/oth/06/5B/T065B0000060043PDFE.pdf, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Aday, S., Farell, H., Lynch, M., Sides, J., Kelly, J., Zuckermann, E. 2010. Blogs and Bullets – New media in contentious politics, United States Institute of Peace, str. 12, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Alexa. 2013. Top 500 sites in Egypt. Dostupný z WWW: http://www.alexa.com/topsites/countries/EG, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Alterman, Jon B. 1998. New Media, New Politics? From Satelite Television to the Internet in the Arab World, The Washington Institute for Near East Policy, str. 62. Dostupný z WWW: http://www.washingtoninstitute.org/uploads/Documents/pubs/PolicyPaper48.pdf, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Anderson, Jon W. 1996. Middle East Diasporas on the Internet, INET'96, Proceedings of the Internet Society Annual Meeting. Montréal, June 25–28, 1996. Dostupný z WWW: http://www.isoc.org/inet96/proceedings/e8/e8_2.htm, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
APN, 2008. Rumors of a Facebook Block Persist in Egypt, Menasssat, Dostupný z WWW: http://www.menassat.com/?q=en/news-articles/4508-rumors-facebook-blockpersist-egypt, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
76
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Arafah, Kh., Ismail, M., Yahia, S., Salah, A., 2008. Egyptian Blogs: A New Social Space – Information Report, Káhira: Information and Decision Support Center. Dostupný z WWW: http://www.eip.gov.eg/Upload/Documents/417/EN/blog_full.pdf, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
ASMR 2012a. Facebook Usage: Factors and Analysis, Arab Social Media Report, Vol. 1, No. 2. Dostupný z WWW: http://unpan1.un.org/intradoc/groups/public/documents/dsg/unpan050860.pdf, str. 14, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
ASMR 2012b. Social Media in the Arab World: Influencing Societal and Cultural Change? Arab Social Media Report, Vol. 2, No. 1. Dostupný z WWW: http://www.arabsocialmediareport.com/UserManagement/PDF/ASMR%204%20updated %2029%2008%2012.pdf, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
ASMR 2013a. Facebook in the Arab Region, Arab Social Media Report. Dostupný z WWW: http://www.arabsocialmediareport.com/Facebook/LineChart.aspx?&PriMenuID=18&CatI D=24&mnu=Cat, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
ASMR 2013b. Twitter in the Arab Region, Arab Social Media Report. Dostupný z WWW: http://www.arabsocialmediareport.com/Twitter/LineChart.aspx?&PriMenuID=18&CatID=2 5&mnu=Cat, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Aš-šáira Áját al-Qurmizi fí majdán aš-šuhadá, YouTube – kanál uživatele Tomi161616, 30. 3. 2011. Dostupný z WWW: http://www.youtube.com/watch?v=PZfQcPEvqFs, ověřeno ke dni 21. 12. 2012 77
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Bahrain PR Watch, Google Maps. 2013. Dostupný z WWW: http://maps.google.co.uk/maps/ms?ie=UTF8&oe=UTF8&msa=0&msid=2110497239016 18750359.0004c6207d52d536dbe8a, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
BahrainWatch. 2013. Dostupný z WWW: http://bahrainwatch.org, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Barnsby, Robert E. 2012. Social Media and the Arab Spring: How Facebook, Twitter, and Camera Phones Changed the Egyptian Army’s Response to Revolution. Faculty of the U. S. Army Command and General Staff College. Fort Leavenworth, Kansas (magisterská práce), str. 13, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
BHCR 2012. Death threats and arrest as a direct result of expressing opinion. All in the name of “National Safety”, Bahrain Center for Human Rights. Dostupný z WWW: http://bahrainrights.hopto.org/en/node/3926, 20. 12. 2012. ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Burgrová, H. 2013. Příčiny egyptského povstání, Acta Fakulty filozofické 1/2013. str. 95– 114, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Cairo Declaration of Human Rights. Dostupný z WWW: http://www1.umn.edu/humanrts/instree/cairodeclaration.html, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Coker, M., Levinson, Ch. 2011. Rebels Hijack Gadhafi's Phone Network – A Group of Expatriate Executives and Engineers Furtively Restore Telecommunications for the Libyan Opposition, The Wall Street Journal 13. dubna 2011. Dostupný z WWW: http://online.wsj.com/article/SB10001424052748703841904576256512991215284.html, ověřeno ke dni 20. 5. 2013 78
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Constitution Referendum. 2012. Dostupný z WWW: http://cr2012.u-shahid.org, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Copeland, Ch., Lee, N., Fisher, B. 2012. Gaining An Edge: The Brand Impact of Facebook's EdgeRank Algorithm Change, GroupMNext. Dostupný z WWW: http://www.scribd.com/doc/113741359/Gaining-An-Edge-The-Brand-Impact-ofFacebook-s-EdgeRank-Algorithm-Change-GroupM-Next-M80-Research, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Crisis Group 2005. Bahrain's Sectarian Challenge, Crisis Group Middle East Report, No. 40, 6. května 2005. Dostupný z WWW: http://www.crisisgroup.org/~/media/Files/Middle%20East%20North%20Africa/Iran%20G ulf/Bahrain/Bahrains%20Sectarian%20Challenge, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Dewey, T., Kaden, J., Marks, M., Matsushima, Sh., Zhu, B. 2012. The Impact of Social Media on Social Unrest in the Arab Spring - Final Report prepared for: Defense Intelligence Agency, Stanford University, str. 18. Dostupný z WWW: http://publicpolicy.stanford.edu/system/files/SocialMedia_FINAL%2020%20Mar.pdf, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Elgin, B., Silver, V. 2012. Syria Disrupts Text Messaging of Protesters With Made-inDublin Equipment, Bloomberg, 14. února 2012. Dostupný z WWW: http://www.bloomberg.com/news/2012-02-15/syria-blocks-texts-with-dublin-madegear.html, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
79
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Eltantawy, N. Wiest, Julie B. 2011. Social Media in the Egyptian Revolution: Reconsidering Resource Mobilization Theory. International Journal of Communication 5/2011, str. 1207–1224, Dostupný z WWW: http://ijoc.org/index.php/ijoc/article/viewFile/1242/597&a=bi&pagenumber=1&w=100, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Etling, B., Kelly, J., Faris, R., Palfrey, J. 2009. Mapping the Arabic Blogosphere: Politics, Culture, and Dissent, Berkman Center Research Publication 2009/06. Dostupný z WWW: http://cyber.law.harvard.edu/sites/cyber.law.harvard.edu/files/Mapping_the_Arabic_Blogo sphere_0.pdf, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Financial Times 2013. Dow Jones plummets, then recovers after fake AP tweet of explosions at the White House, Financial Times 23. dubna 2013. Dostupný z WWW: http://business.financialpost.com/2013/04/23/dow-jones-plummets-then-recovers-afterfake-ap-tweet-of-explosions-at-the-white-house/, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Flanagan, B. 2011. Facebook revolution 'a myth', critics say, The National, 18. května 2011. Dostupný z WWW: http://www.thenational.ae/business/media/facebook-revolution-a-myth-critics-say, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Freedomhouse 2012a. Country reports – Syria, Dostupný z WWW: http://www.freedomhouse.org/report/freedom-net/2012/syria, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
80
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Freedomhouse 2012b. Freedom on the Net 2012 – Global Assessment of Internet and Digital Media, Dostupný z WWW: http://www.freedomhouse.org/sites/default/files/FOTN%202012%20FINAL.pdf, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Ghonim, W. 2012. Revolution 2.0 – The Power of the People Is Greater Than the People in Power: A Memoir, New York: Houghton Mifflin
Giles, J., Marks, P. 2012. Assad masses Syrian cyber army in online crackdown, New Scientist, Dostupný z WWW: http://www.newscientist.com/article/dn21506-assadmasses-syrian-cyber-army-in-online-crackdown.html, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Gladwell, M. 2010. Why the revolution will not be tweeted, The New Yorker 4. října 2010. Dostupný z WWW: http://www.newyorker.com/reporting/2010/10/04/101004fa_fact_gladwell?printable=true, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Google 2013. Google transparency report – Libya. Dostupný z WWW: http://www.google.com/transparencyreport/traffic/disruptions/#region=LY&expand=Y201 1, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Harassmap. Dostupný z WWW: http://harassmap.org/en/, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Hémery, T. 2011. Role of Social Media in Tunisian and Egyptian Uprisings, Dostupný z WWW: dostupné z: http://www.slideshare.net/thomscotch/role-of-social-media-intunisian-and-egyptian-uprisings
81
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Howard, Philip N., Hussain, Muzammil M. 2013. Democracy's Fourth Wave – Digital Media and the Arab Spring. Oxford University Press 2013 (e-book)
Cherif, M. et al. 2011: Report of the Bahrain Independent Commission of Inquiry, Dostupný z WWW: http://www.bici.org.bh/BICIreportEN.pdf, 29. 11. 2012. ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Infowar monitor 2011a. Fake Facebook Page Targets Pro-Revolution Syrian Users, Infowar monitor. Dostupný z WWW: http://www.infowar-monitor.net/2011/08/fakefacebook-page-targets-pro-revolution-syrian-users/, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Infowar Monitor 2011b. The Emergence of Open and Organized Pro-Government Cyber Attacks in the Middle East: The Case of the Syrian Electronic Army. Dostupný z WWW: http://www.infowar-monitor.net/2011/05/7349/, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
ITU 2012a. Fixed (Wired)-Broadband Subscriptions – Time Series By Country (2000– 2011), ITU. Dostupný z WWW: http://www.itu.int/en/ITUD/Statistics/Documents/statistics/2012/Fixed_broadband_2000-2011.xls, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
ITU 2012b. Percentage of Individuals Using the Internet – Time Series by Country (2000–2011), ITU. Dostupný z WWW: http://www.itu.int/en/ITUD/Statistics/Documents/statistics/2012/Individuals_Internet_2000-2011.xls, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
82
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
ITU 2012c. Mobile-Cellular Telephone Subscriptions, International Telecommunication Union. Dostupný z WWW: http://www.itu.int/ITUD/icteye/Reporting/ShowReportFrame.aspx?ReportName=/WTI/CellularSubscribersPubl ic&ReportFormat=HTML4.0&RP_intYear=2011&RP_intLanguageID=1&RP_bitLiveData= False, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Jusif, M. 2006. Google Earth Blocked in Bahrain, Mahmood's Den, 7. srpna 2006. Dostupný z WWW: http://mahmood.tv/2006/08/07/google-earth-blocked-in-bahrain/, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Katerji, O. 2013. The Syrian Electronic Army Are at Cyber War with Anonymous, Dostupný z WWW: http://www.vice.com/en_uk/read/the-syrian-electronic-army-hackedthe-bbc, ověřeno ke dni 20. 7. 2013
Kelly, J., Ettling, B., 2008. Mapping Iranʼs Online Public: Politics and Culture in the Persian Blogosphere, Berkman Center, Harvard University. Dostupný z WWW: http://cyber.law.harvard.edu/sites/cyber.law.harvard.edu/files/Kelly&Etling_Mapping_Iran s_Online_Public_2008.pdf, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Khalifa, M. 2012. The role of Information Technology in defeating the Arab regimes: Facebook 2-0 Arab Presidents. International Federation of Library Associations and Institutions. Dostupný z WWW: http://www.ifla.org/publications/the-role-of-informationtechnology-in-defeating-the-arab-regimes-facebook-2-0-arab-pres, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Kulliná Chálid Saíd, Dostupný z WWW: https://www.facebook.com/ElShaheeed, ověřeno ke dni 20. 5. 2013 83
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
McCarthy, John D., Zald Mayer N., 1977, Resource Mobilization and Social Movements: A Partial Theory, The American Journal of Sociology, Vol. 82, No. 6 (May 1977), str. 1212–1241. Dostupný z WWW: http://uni-leipzig.de/~sozio/mitarbeiter/m29/content/dokumente/595/mccarthyzald77.pdf, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
McKeon, M. 2010. The Evolution of Privacy on Facebook. Dostupný z WWW: http://mattmckeon.com/facebook-privacy/, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Morillon, L., Julliard, Jean-François. 2010. Web 2.0 Versus Control 2.0, http://en.rsf.org/web-2-0-versus-control-2-0-18-03-2010,36697, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Nahed E., Wiest, Julie B. 2011. Social Media in the Egyptian Revolution: Reconsidering Resource Mobilization Theory, International Journal of Communication 5(2011), str. 1207–1224. Dostupný z WWW: http://ijoc.org/index.php/ijoc/article/viewFile/1242/597&a=bi&pagenumber=1&w=100, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
OpenNet 2009. Egypt – Country Profiles, Dostupný z WWW: https://opennet.net/research/profiles/egypt#footnoteref32_34stcjb, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
OpenNet 2011. In the Name of God: Faith Based Internet Censorship in Majority Muslim Countries, OpenNet Initiative. Dostupný z WWW: https://opennet.net/sites/opennet.net/files/ONI_NameofGod_1_08_2011.pdf, ověřeno ke dni 20. 5. 2013 84
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Pastie. 2013. Long Live Syria #7986385, Dostupný z WWW: http://pastie.org/7986385, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Porta, Donatella D., Tarrow, S. 2005. Transnational Protest and Global Activism, Lanham, Rowman & Littlefield.
Qtiesh, A. 2011. Spam Bots Flooding Twitter to Drown Info About #Syria Protests [Updated], Global Voices Advocacy. Dostupný z WWW: http://advocacy.globalvoicesonline.org/2011/04/18/spam-bots-flooding-twitter-to-drowninfo-about-syria-protests/, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Report Violent Pages – Stop Violence in Bahrain – Invite your Friends, Facebook. Dostupný z WWW: https://www.facebook.com/events/261352233891221/, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Ritchell, M. 2011. Egypt Cuts Off Most Internet and Cell Service, The New York Times, 28. ledna 2011. Dostupný z WWW: http://www.nytimes.com/2011/01/29/technology/internet/29cutoff.html?_r=0, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Sajbl, C. 2012. The Arabic Web: Numbers and Facts. Dostupný z WWW: http://www.stateofsearch.com/the-arabic-web/, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Samnani, H. 2011. Crowdmapping Arab Spring – Next Social Media Breakthrough?, Voice of America. Dostupný z WWW: http://www.voanews.com/content/crowdmappingarab-spring-next-social-media-breakthrough—124662649/158392.html, ověřeno ke dni 20. 5. 2013 85
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Sewiha, Sh. Albert A. 2009. Cyberactivism in Egypt: A New Social Movement – magisterská práce obhájená na American University in Cairo. Dostupný z WWW: http://dar.aucegypt.edu/bitstream/handle/10526/3497/Final%20Thesis_Sherif_Azer%20 All.doc?sequence=1, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Syria Tracker. Dostupný z WWW: https://syriatracker.crowdmap.com, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
The Dubai School of Government 2012. The Arab World Online: Trends in Internet Usage in the Arab Region, str. 13-16. Dostupný z WWW: http://www.dsg.ae/en/Publication/Pdf_En/424201311017185100000.pdf, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Ushahidi. Dostupný z WWW: http://ushahidi.com, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Vargas, José A. 2012. Spring Awakening – How an Egyptian Revolution Began on Facebook, New York Times, 17. února 2012. Dostupný z WWW: http://www.nytimes.com/2012/02/19/books/review/how-an-egyptian-revolution-began-onfacebook.html?pagewanted=all&_r=0, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Weiss, M. 2011. Leaked Syrian Document Shows How Assad Banned Internet Access and Satellite Phones, The Telegraph, 27. června 2011. Dostupný z WWW: http://blogs.telegraph.co.uk/news/michaelweiss/100093908/leaked-syrian-documentshows-how-assad-banned-internet-access-and-satellite-phones/, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
86
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Welsh, May Y. 2012. Bahrain: Shouting in the Dark, Al-Džazíra, 29. 7. 2012. Dostupný z WWW: http://www.youtube.com/watch?v=xaTKDMYOBOU (dokumentární film), ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Women under Siege. Dostupný z WWW: https://womenundersiegesyria.crowdmap.com, ověřeno ke dni 20. 5. 2013
Obrazové přílohy
Tento soubor obsahuje grafické přílohy k článku: “The Revolution Will Not Be Twitterized!”
Popisek obrázku č. 1.
Součástí soudobých protestů v Arabském světě, ale nyní nově i v protestech tureckých jsou transparenty vyjadřující značnou důvěru v sílu sociálních sítí. Foto: Zbyněk Tarant, Londýn 2013
87
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Popisek grafu č. 1 Všechny údaje jsou v procentech (%). Data u sociálních sítí odpovídají únoru roku 2011, data u mobilních telefonů odpovídají prosinci 2010. U mobilních telefonů označují hodnoty vyšší než 100 % vlastnictví více přístrojů na hlavu. Graf byl sestaven autorem na základě dat ITU a Arab Social Media Report (ITU 2012a, ITU 2012b, ITU 2012c, ASMR 2013a, ASMR 2013b)
88
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Popisek grafu č. 2 Všechny údaje jsou v procentech. Prázdný datový bod u Sýrie v roce 2007 je způsoben absencí dat pro daný rok. Zdroj dat: ITU 2012b
89
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Nové trendy v přístupu Státu Izrael vůči imigrantům nežidovského původu po roce 2000: Vzestup radikalismu na izraelské politické scéně? The new trends in the approach of the State of Israel towards non-Jewish immigrants after 2000: The growth of radicalism in Israeli politics?
Autor: Eva Taterová Email:
[email protected]
Abstract The article aims to introduce the most significant legislative changes in terms of the status of non-Jewish immigrants that have been made by the State of Israel since 2000 to today. Due to specific characteristics of the State of Israel in terms of the relationship between the state and religion on one hand, and the long-term conflict with the Arabs on the other hand, the attitude towards immigrants is non-comparable to strategies of Western democratic states despite repeated declarations of Israeli politicians emphasizing the democratic nature of the modern Jewish state. According to the critics, these legislative changes are a proof of growing radicalism and extremism in Israeli society. These issues are discussed in the context of political development and security challenges Israel has had to face up.
Keywords immigrants, Israel, Law of Return, Citizenship Law, Law of Entry, Anti-infiltration Bill
90
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
1 Úvod Stát Izrael často bývá označován jako jediná demokratická země na Blízkém východě, i když kritéria pro to, jaké státní zřízení je možné označit za demokracii, a které nikoliv, se velmi různí. Izrael je v tomto kontextu považován za unikátní z toho důvodu, že při komplexní analýze izraelského politického systému je možné charakterizovat rysy, které jej mezi demokracie jednoznačně řadí, ale současně i rysy, které jej posouvají spíše směrem do kategorie autokratických režimů. Jednotliví autoři se kloní k různým termínům jako „poškozená demokracie“, „hybridní režim“ či „demokracie pouze pro vybrané“. Kritici Izraele někdy dokonce hovoří o specifické formě apartheidu, která se má v zemi objevovat (Davis 2003). Specifickým tématem řady dalších studií pak je vliv judaismu na politický systém v Izraeli, kdy někteří autoři hovoří o některých teokratických rysech izraelského politického systému. S tím úzce souvisí definice Izraele jako židovského státu (více viz např. Jones, Murphy 2002). Dalším alternativním konceptem, který se pro charakteristiku izraelského státního zřízení používá, je koncept etnické demokracie (Peled 2013). Kromě náboženství je dalším určujícím faktorem bezpečnostní situace. Arabskoizraelský konflikt na různých úrovních a s různou intenzitou probíhá více než šest dekád. I když v průběhu druhé poloviny došlo k uzavření mírových smluv mezi Izraelem a Egyptem v roce 1978 a Izraelem a Jordánskem v roce 1994, bezpečnostní situace stále zůstává napjatá. To se promítá jak do specifické formulace zahraniční politiky, 3 tak i do politik a postupů uplatňovaných uvnitř státu. Izrael v tomto kontextu dokonce někdy bývá označován jako policejní stát. Jeho často velmi tvrdé postupy jsou pak zdrojem kritiky kvůli porušování platného mezinárodního práva, porušování lidských práv a diskriminaci určitých skupin obyvatelstva. Cílem toho tohoto textu je (ve výše zmíněném kontextu) popsat a zhodnotit vývoj v Izraeli po roce 2000 se zvláštním zaměřením na postavení imigrantů nežidovského původu, kdy se specifické charakteristiky židovského státu i jeho interakce v rámci regionu výrazným způsobem promítají do legislativy, která tuto problematikou upravuje. Zvolené období po roce 2000 je v tomto ohledu významné a zajímavé ne pouze díky své aktuálnosti
3
Někdy se hovoří o tom, že mezi izraelskou bezpečnostní a zahraniční politikou existuje rovnítko.
91
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
a originalitě tématu, které zatím ještě není do současné doby dostatečně vyhodnocené, ale především díky významu změn, které se v této době odehrály a jejich dopad na izraelskou společnost, její vnímání sebe sama, a stejně tak i vnímání Izraele v mezinárodním kontextu. Poprvé po desetiletích došlo k novelizaci zákonů, které se přímo či nepřímo zaobírají postavením imigrantů nežidovského původu v Izraeli – řada odpůrců těchto změn je navíc označuje za radikální a diskriminační. V této studii budou představeny a vysvětleny změny v klíčových zákonech, které se dotýkají postavení imigrantů, přičemž důraz bude kladen především na jejich reflexi v kontextu politického a bezpečnostního vývoje v zemi. Z hlediska metodologického ukotvení práce lze tuto studii vnímat jako úvodní a přehledovou, přičemž cílem je především důkladná deskripce diskutované problematiky. Jako nosný přístup pro tuto studii bude použita analýza dostupných primárních a sekundárních zdrojů zejména anglosaské provenience. Vzhledem k aktuálnosti zkoumaného tématu není možné text příliš konfrontovat se závěry dalších autorů, autorka si zároveň uvědomuje limity, které zpracování problematiky s tak malým časovým odstupem obnáší – především se jedná o nemožnost ověřit některá data, zejména co se týká počtu ilegálních imigrantů přicházejících do Izraele; dále je nutné zdůraznit, že popsané trendy rozhodně nelze považovat za ukončené, dosažené závěry tedy nemohou být brány jako definitivní. Základní metodou výzkumu bude kvalitativní výzkum s přihlédnutím k analýze a interpretaci dostupných kvantitativních dat. Používány tak budou primárně historické metody výzkumu, kdy na konkrétních událostech budou demonstrovány příčiny a vývoj v přístupech Státu Izrael vůči imigrantům nežidovského původu po roce 2000.
2 Historický kontext a demografické charakteristiky Izraele Morální argumenty ospravedlnění vzniku Státu Izrael na území bývalého britského mandátního území Palestina v roce 1948, ke kterému došlo navzdory vůli místních arabských obyvatel, se opírají o tvrzení, že Židé musí mít svůj vlastní stát jako garanci jejich bezpečnosti i práv jako etnické a náboženské skupiny. Kromě práva židovského národa na sebeurčení se odvolává především na dlouhou historii útlaku, založenou na bázi antisemitismu, jejíž začátek se datuje od odchodu Židů do diaspory a jejíž vrchol je obvykle 92
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
spatřován v událostech Holocaustu, kdy přišlo o život více než šest miliónů Židů (Johnson 1995: 501). Pocit konstantního ohrožení nicméně nezmizel ani po vyhlášení Státu Izrael vzhledem k tomu, že židovský stát v podstatě v každé dekádě čelil nějakému vážnějšímu ozbrojenému konfliktu a až do roku 1978, kdy došlo k uzavření mírové smlouvy mezi Izraelem a Egyptem, byl obklopen výhradně nepřátelskými státy (více viz např. Gilbert 2002 nebo Herzog 2008). Tento pocit nebezpečí – v anglosaské odborné literatuře se často objevuje termín siege mentality neboli mentalita obležení (více viz Merom G. 1999) – se v mnoha ohledech promítá do fungování izraelské společnosti. Jednou z těchto oblastí je pak nepochybně přístup k cizincům, což v izraelské perspektivě znamená především osoby nežidovského původu.4 V důsledku desetiletí trvajícího arabsko-izraelského konfliktu jsou jako tradiční protivníci Státu Izrael logicky spatřováni především Arabové, nicméně od 90. let 20. století a zejména od roku 2000 se objevuje nová výzva v podobě imigrantů ze zemí rozvojového světa, především z Eritrey, Pobřeží slonoviny, Súdánu a v zásadě Afriky obecně.5 V případě těchto velmi často ilegálních přistěhovalců se intenzivně diskutuje, zda je v zájmu Izraele udělit občanství či alespoň rezidenční status těmto osobám, a především zda tito imigranti nebudou představovat ohrožení pro udržení židovského charakteru Státu Izrael vzhledem k tomu, že tito lidé obvykle přicházejí s vidinou zlepšení své socio-ekonomické situace, ale jinak nemají k Izraeli de facto žádný vztah. S ohledem na to, že země původu těchto imigrantů jsou ve většině případů muslimské, se zároveň objevují obavy z vazeb těchto lidí na islamistické teroristické skupiny. Jedním z odpůrců nárůstu počtu imigrantů z Afriky do Izraele je i současný izraelský premiér Benjamin Netanjahu, který na toto téma řekl: „Pokud je nezastavíme, problém, který se aktuálně počítá na 60 000 lidí, vzroste na 600 000 lidí a to
Imigranti židovského původu jsou naopak k přestěhování do Izraele řadou různých nástrojů podporování – více viz kapitola č. 3. 4
Výčet zemí, ze kterých imigranti do Izraele přicházejí, je pochopitelně mnohem širší – nezanedbatelné procento přichází např. z Filipín či z Bulharska. Většina z nich nicméně spadá do kategorie pracovní migrace, kdy v Izraeli zůstávají pouze časově omezenou dobu a posléze se vrací zpět do vlasti (více viz Bartram 1998).
5
93
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
ohrozí naši existenci jako židovského a demokratického státu. Tento fenomén je velmi vážný a ohrožuje naši společenskou strukturu, naši národní bezpečnost a naši národní identitu“ (The Guardian 2012). Poslední zveřejněná zpráva Izraelského statistického úřadu z 25. dubna 2012, reflektující demografickou situaci v Izraeli, uvádí, že celkový počet obyvatel Izraele byl 7,8 milionu, přičemž podíl židovské populace představoval 5,9 milionů, počet tzv. izraelských Arabů byl 1,6 milionů, cca. 327 000 osob spadalo pak do kategorie ostatní – tj. občané Izraele nežidovského a nearabského původu (Central Bureau of Statistics 2012). Tato zpráva nicméně reflektuje pouze situaci na území samotného Izraele, nebere do úvahy situaci na palestinských autonomních územích, jejichž finální status stále není vyřešen a kde se nacházejí osoby, které mají status palestinského uprchlíka a teoreticky i šanci na návrat do země svých předků. Dále ve zprávě nejsou zahrnuti ilegální imigranti, jejichž počet dle dostupných odhadů každoročně stoupá. Tato čísla tedy představují pouze určitou výseč celé problematiky a trendů, které se v tomto ohledu objevují. Za hlavního protivníka židovského státu jsou nadále považováni Arabové, proti kterým je také směřována hlavní část izraelských imigračních zákonů. Vzhledem k vývoji arabsko-izraelského konfliktu po roce 2000 a dění na Blízkém východě obecně je obava Izraele z arabské hrozby do určité míry oprávněná. V současnosti nicméně není tolik akcentována možnost dalšího ozbrojeného konfliktu většího rozsahu typu první arabskoizraelské války z roku 1948 nebo jomkippurské války z roku 1973,6 jako spíše obavy z výrazného nárůstu počtů arabského obyvatelstva s ohledem na budoucnost. Podle dostupných statistik izraelská populace celkově každoročně roste, v roce 2000 se počet obyvatel pohyboval kolem 6,2 milionu, zatímco v roce 2012 vzrostl na 7,8 milionu (Central Bureau of Statistics 2012 a United Nation Statistic Division 2010), ale vzhledem k tomu, že obecná míra plodnosti i hodnota mortality v izraelské společnosti zůstávají vyrovnané,7
I když ozbrojené konflikty menšího rozsahu se v určitých intervalech objevují – příkladem může být konflikt mezi Izraelem a Hizballáhem z roku 2006 nebo intervence Izraele v Pásmu Gazy na přelomu let 2008 a 2009 – tyto vojenské operace nicméně nemají potenciál ohrozit existenci židovského státu. 6
7
Celková míra plodnosti v izraelské společnosti se od roku 1990 až do současnosti pohybuje na
94
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
hlavní důvod rapidního nárůstu izraelské populace je spatřován především v imigraci. Nezanedbatelnou část počtu imigrantů samozřejmě tvoří osoby židovského původu, jejichž příchod do země je ze strany Izraele povzbuzován a vítán – podle dostupných statistik však v období po roce 2000 jsou židovští imigranti v menšině, jejich počet v letech 2000–2011 se pohybuje kolem 300 000 osob (Jewish Virtual Library 2013). S přihlédnutím k těmto dostupným statistickým údajům a k dalším objektivním skutečnostem jako počet Palestinců žijících mimo izraelské území, ale s potenciální snahou usilovat o návrat na toto území, lze konstatovat, že obavy Izraele z případné demografické hrozby ze strany Arabů s ohledem na budoucnost nelze odmítnout jako zcela neoprávněné.
3 Podmínky pro udělení izraelského občanství S ohledem na specifické okolnosti vzniku Státu Izrael a po desetiletí trvající konflikt s Araby jsou v porovnání se západními státy specifické i podmínky pro udělení izraelského občanství. Základním principem, který je pro zisk občanství uplatňován, je tzv. ius sanguinis neboli právo krve, nicméně neplatí naprosto bezvýhradně. V přístupu Státu Izrael vůči migrantům se opět velmi zřetelně ukazuje nesoulad mezi náboženstvím a sekulárním pojetím židovství. Základními právními dokumenty, které se touto problematikou zabývají, jsou Zákon o návratu 5710-1950, Zákon o vstupu do Izraele 5712-1952 a Zákon o občanství 5712-1952.8 Všechny tři zákony prošly po roce 2000 novelizací, přičemž každá z těchto novelizací je považována za kontroverzní, jak bude popsáno v další části textu.
úrovni 3 dětí na jednu ženu. U židovské populace tento ukazatel dokonce mírně vzrostl z průměru 2,7 dítěte na jednu ženu v roce 1990 na 2,9 dítěte na jednu ženu v roce 2009, zatímco u muslimské i křesťanské části populace je zaznamenáván trend opačný. Sestupná tendence je patrná zejména u muslimské části, kdy v roce 1990 vycházelo v průměru 4,7 dětí na jednu ženu, zatímco v roce 2009 to bylo již jen 3,7 dítěte na jednu ženu. U křesťanů pak byl zaznamenán pokles z 2,6 dítěte na jednu ženu v roce 1990 na průměr 2,4 dítěte na jednu ženu v roce 2009. Hodnoty mortality u všech náboženských skupin zůstávají na stejné úrovni (United Nation Statistic Division 2010). V angličtině se synonymně používá termín Citizenship Law a Nationality Law, překlad do češtiny by tedy mohl být jak Zákon o občanství, tak i Zákon o národnosti – vzhledem k obsahovému vyznění se autorka přiklání k překladu Zákon o občanství. 8
95
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Pravděpodobně nejznámější z těchto tří zákonů je Zákon o návratu. V původním znění z roku 1950 se v tomto zákoně uvádí: „Každý Žid má právo přijít do této země jako ole9“ (Israeli Ministry of Foreign Affairs). Jako Žid je pak definována ta osoba, jejíž matka byla Židovka, nebo osoba, která konvertovala k judaismu – zároveň pak tato osoba nevyznává žádné jiné náboženství. V dodatku k Zákonu o návratu v roce 1970 byla doplněna velmi důležitá pasáž rozšiřující skupiny osob, které na jeho základě mohou usilovat o izraelské občanství, o vnuky Židů a jejich partnery na základě principu o nedělení rodin“ (ibid). V zákoně se samozřejmě objevují i některá omezení, díky kterým mohou být osoby, které jinak naplňují tyto podmínky, se svou žádostí o izraelské občanství odmítnuty. Jedná se o osoby, které jsou nějakým způsobem zapojeny do aktivit směřovaným proti Židům, a osoby s kriminální minulostí či takové, které nějakým způsobem ohrožují veřejné zdraví či bezpečnost Izraele. Ve všech těchto případech nicméně konečné rozhodování spadá pod pravomoc izraelského ministerstva vnitra (ibid). Dalším způsobem, jak získat izraelské občanství je tzv. proces naturalizace, kdy za určitých podmínek mohou získat izraelské občanství i osoby nežidovského původu. Podmínkou je legálně pobývat minimálně tři roky z posledních pěti na území Státu Izrael, projevit aktivní zájem o toto občanství, vzdát se občanství své původní země, 10 prokázat znalost hebrejštiny a především oficiálně vyjádřit svou loajalitu Státu Izrael. I v tomto případě nicméně finální rozhodnutí o udělení či neudělení izraelského občanství konkrétní osobě záleží na ministerstvu vnitra (Israel Law Resource Center 2007a). Podmínky pro pobyt v Izraeli osob jiného než izraelského občanství nebo statusu ole upravuje Zákon o vstupu do Izraele 5712-1952 (Israel Law Resource Center 2007b). Zvláštní kapitolou jsou pak osoby, které trvale žily na území britského mandátu Palestina před rokem 1948 a navzdory vypuknutí střetů mezi Araby a Židy se na tomto
Ole (muž), ola (žena), olim (plurál) jsou hebrejské termíny, které označují Židy, kteří se rozhodli natrvalo přestěhovat do Izraele – tento status mají během prvního roku svého pobytu v zemi, teprve poté oficiálně získávají izraelské občanství.
9
To je rozdíl oproti židovským uchazečům o izraelské občanství, kteří si mohou ponechat i občanství své původní země. 10
96
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
území rozhodly zůstat.11 Izraelské občanství získali roku 1952 na základě Zákona o občanství na základě registrace občanů, která v tomto roce proběhla (Israel Law Resource Center 2007a) – v tomto případě se nicméně jednalo o jednorázové opatření, které do budoucna pravděpodobně nebude považováno za precedens při řešení obdobných případů. Snaha aplikovat podobný princip se objevila i po událostech šestidenní války v roce 1967,12 nicméně pouze na nežidovské obyvatele východního Jeruzaléma. Podle dostupných údajů však nabídky na izraelské občanství využila pouze menšinová část obyvatelstva; z odhadovaného množství 250 000 obyvatel východního Jeruzaléma od roku 1967 využilo tuto možnost cca 12 000 lidí (Ynetnews 2007).
4 Změny v udělování občanství nežidovským uchazečům po roce 2000 4.1 Politický vývoj v Izraeli a na palestinských územích po roce 2000 Politický vývoj v Izraeli po roce 2000 byl ve znamení eskalace bezpečnostní situace a v důsledku toho i pokračující radikalizace izraelské společnosti. Dekáda naděje, jak je někdy období mírového procesu 90. let nazýváno, skončila fiaskem mírových vyjednávání mezi Izraelem a zástupci Palestinců na summitu v Camp David v roce 2000. Od té doby se v podstatě nikdy nepodařilo dosáhnout průlomu ve vzájemných jednáních, v podstatě se dá říci, že jednání byla zamražena,13 přičemž značná deziluze a zklamání vedla obě strany k radikalizaci svých postojů. Na straně Palestinců se jednalo především o nárůst násilnosti prováděných akcí, Izrael na tyto události reagoval širokou škálou represivních opatření vojenskými operacemi počínaje, někdy kontroverzními politickými kroky konče. Významné
Kromě izraelských Arabů se jednalo o Beduíny, Drúzy a další minoritní nežidovské skupiny obyvatel, nicméně izraelští Arabové jsou vzhledem ke svým počtům v tomto kontextu zmiňováni nejčastěji – více viz kapitola 4. 11
Díky této válce Izrael získal do své správy území Golanských výšin, Pásma Gazy, Sinajského poloostrova, východního Jeruzaléma a Západního břehu.
12
Objevilo se samozřejmě několik pokusů o obnovení mírových jednání iniciovaných jak USA, tak např. Blízkovýchodním kvartetem, ale ve všech případech skončilo pouze u nezávazných verbálních prohlášení. 13
97
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
dopady měl neúspěch mírového procesu na vývoj vnitropolitické situace jak v Izraeli, tak i na palestinských územích. V Izraeli se to projevilo především nástupem pravicových vlád, které tradičně vůči palestinské otázce zaujímají poměrně tvrdé postoje. V roce 2001 byl v premiérských volbách zvolen bývalý armádní generál Ariel Šaron, který se dlouhodobě netajil svými skeptickými postoji vůči mírovému procesu. Vzhledem k napjaté bezpečnostní situaci kvůli druhé intifádě se mu podařilo sestavit vládu národní jednoty, ve které bylo zastoupeno hned osm parlamentních stran. Šaron dále potvrdil své pozice v parlamentních volbách v roce 2003, kdy jím vedený Likud přesvědčivě zvítězil s 29,39 % hlasů, zatímco druhá Strana práce obdržela pouze 14,46 % hlasů (Israeli Ministry of Foreign Affairs 2003). Během Šaronova funkčního období došlo ve vládní koalici k několika změnám, ale vláda vždy musela spoléhat na podporu menších politických stran, jak je ostatně pro izraelský stranický systém typické. Nejdůležitější událostí roku 2000 bylo významné zhoršení bezpečnostní situace v Izraeli v souvislosti se začátkem 2. intifády14 (Čejka, M. 2007: 215). V porovnání s protesty předchozích let zde byl navíc kvalitativní rozdíl s ohledem na používané metody boje ze strany Palestinců. Lidové povstání tentokrát bylo především v režii fundamentalistických skupin jako Hamás, Palestinský islámský džihád či Brigády mučedníků od Al-Aksá, které se spíše než na házení kamenů na izraelské vojáky soustředily na sebevražedné atentáty, při kterých přišlo o život velké množství civilistů (Israeli Ministry of Foreign Affairs 2001). Je také nutné vzít do úvahy časový kontext, ve kterém se druhá intifáda odehrávala – po útocích z 11. září 2001 na New York a Washington, D.C. byly podobné akce přijímány mezinárodním společenstvím velmi negativně bez ohledu na to, jaký byl jejich případný kontext. To mimo jiné umožnilo Izraeli reagovat na druhou intifádu s využitím širokého spektra represivních prostředků (Pressman 2006: 362). Asi nejviditelnějším symbolem tvrdého izraelského přístupu vůči Palestincům se pak stala tzv. bezpečnostní zeď, respektive plot hlídaný vojáky a moderním elektronickým systémem, který dle oficiálního vyjádření izraelské vlády má představovat zábranu pro palestinské teroristické akce ohrožující izraelské civilní obyvatelstvo. Faktem zůstává, že po dokončení zdi v roce 2004
Intifáda je arabský pojem pro všelidové povstání. 2. intifáda se uskutečnila v letech 2000– 2004/2005, o datu jejího ukončení se vedou spory (Čejka, M. 2007: 215). 14
98
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
počet teroristických akcí výrazně klesl, avšak kritici zdi upozorňují i na jisté kontroverze této stavby – především pak nedodržení tzv. zelené linie hranic z roku 1949 a narušení běžného života Palestinců15 (Watson 2005: 6–7). Již během roku 2003 nicméně začal premiér Šaron i přes odpor ve své vlastní straně Likudu částečně měnit rétoriku svých veřejných projevů a začal hovořit o možných ústupcích. Vše vyvrcholilo v srpnu 2005 unilaterálním stažením Izraelců z pásma Gazy a zrušením několika místních židovských osad. Konflikty uvnitř Likudu nakonec vyvrcholily odchodem Ariela Šarona a jeho přívrženců a založením nové strany Kadima, která v roce 2006 zvítězila v předčasných volbách (Israel Ministry of Foreign Affairs 2006). V té době však již v čele Kadimy stál Ehud Olmert, protože Ariel Šaron, který v důsledku vážných zdravotních problémů upadl do kómatu, se nebyl schopen aktivně podílet na politickém životě. Olmert sestavil vládu díky koalici se Stranou práce, stranou Šas a stranou Gil, po ne zcela úspěšné vojenské operaci v Libanonu v roce 2006 se ke koalici přidala strana reprezentující zejména ruské přistěhovalce Jisra’el Bejtenu, která je v rámci vnitropolitické izraelské scény považována za radikální a ultranacionalistickou. Velký vliv na směřování této strany má její předseda Avigdor Lieberman, který bývá označován za radikála dokonce i v kontextu izraelské pravice, která je známá svými tvrdými postoji vůči otázkám arabsko-izraelského mírového procesu. Opětovná snaha izraelské vlády navázat na mírové rozhovory s Palestinci vedla Jisra’el Bejtenu k tomu, že v roce 2008 z této koalice opět vystoupila. Pozice Ehuda Olmerta byla během jeho funkčního období opakovaně oslabena – jednak ne zcela úspěšným vojenským zásahem proti Hizballáhu v jižním Libanonu během tzv. letní války 2006, a především korupčním skandálem, kvůli kterému premiér čelil trestnímu stíhání. Olmert byl poté pod tlakem okolností v roce 2008 nahrazen svou stranickou kolegyní Cipi Livniovou. S ohledem na konflikt mezi Palestinci a Izraelem je nutné zmínit poslední velkou vojenskou operaci Lité olovo16 z přelomu let 2008 a 2009. Izrael zdůvodňoval nutnost zahájit rozsáhlou vojenskou operaci tím, že území jižního Izraele neustále čelí nebezpečí Někteří z nich zůstali odříznuti od svého majetku, který se nachází na druhé straně zdi, kam může být poměrně složité se dostat, protože přechod přes zeď je možný jen přes check-pointy. 15
16
Někdy též známé jako válka o Gazu.
99
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
raketových útoků. Faktem je, že z Hamásem ovládané Gazy opakovaně docházelo k ohrožování izraelských cílů, civilisty nevyjímaje. Izraelská reakce v podobě rozsáhlé vojenské ofenzivy však byla většinou světa hodnocena jako neadekvátní – faktem, za který byl Izrael často kritizován, je velké množství palestinských civilistů, kteří během operace Lité olovo přišli o život.17 Země opět směřovala k předčasným volbám, které se konaly v únoru 2009. Kadima v těchto volbách sice se ziskem 28 poslaneckých mandátů zvítězila, povolební vyjednávání brzy ukázala, že Livniová není schopná získat dostatečnou podporu tak, aby mohla sestavit vládu. Izraelský prezident Šimon Peres posléze pověřil lídra druhé nejsilnější strany Likud, Benjamina Netanjahua, sestavením vlády. Netanjahu na rozdíl od Livniové v tomto úkolu uspěl, nicméně za cenu spolupráce s třetí nejúspěšnější stranou volebního klání Jisra’el Bejtenu, která je většinou pozorovatelů považována za svého druhu vítěze těchto voleb (Israel Ministry of Foreign Affairs 2009). Pro koalici Likudu a Jisra’el Bejtenu je charakteristický vysoký důraz na bezpečnostní problematiku, tvrdé postoje vůči Arabům a určitá skepse ohledně možnosti vyřešit arabskoizraelský konflikt ve střednědobé perspektivě na bázi mírových vyjednávání. Zároveň izraelská vláda, která se zformovala po parlamentních volbách 2009, musela čelit celé řadě nových výzev. Především se jednalo o události arabského jara, kdy vlna revolucí, jejichž počátek se datuje 18. prosince 2010 v Tunisu, přinesly do té doby v regionu nevídané změny, které mají potenciál zásadním způsobem ovlivnit regionální status quo. Někteří odborníci dokonce tyto změny vzhledem k jejich rozsahu přirovnávají ke změnám po konci 2. světové války, kdy se na Blízkém východě po pádu koloniálních impérií Francie a Velké Británie zformovaly moderní nezávislé státy (Cannistraro 2012). Z izraelského úhlu pohledu hrál nejdůležitější roli vývoj situace v Egyptě a v Sýrii, které s Izraelem přímo sousedí. Židovský stát k arabskému jaru zaujal do značné míry ambivalentní stanovisko. Na jednu stranu oficiálně vyjádřil podporu demokratizačním Odhady o tom, kolik lidí během operace Lité Olovo zahynulo, se liší. Nejsou ani tak spory ohledně počtu mrtvých Izraelců, kterých má být 13, ale spíše údaje o počtu palestinských obětí. Zatímco zdroje z izraelské armády hovoří o 1 166 palestinských obětech (The Jerusalem Post 2009), palestinské ministerstvo zdravotnictví hovoří o 1 440 mrtvých Palestincích (United Nations Office for the Coordination of Humanitarian Affairs 2009).
17
100
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
trendům na Blízkém východě, současně ale od počátku vyjadřoval obavy z růstu nestability v regionu, která by ve svých důsledcích mohla vést k narušení izraelské bezpečnosti. Zejména změny v Egyptě sledovala izraelská vláda s poměrně velkou skepsí s ohledem na to, že dosavadní egyptský prezident Husní Mubarak byl i přes svůj autoritářský způsob vládnutí považován za jednoho z hlavních izraelských spojenců a garanta izraelskoegyptské mírové smlouvy z roku 1978. Poté co nový egyptský režim rozhodl o znovuotevření hraničního přechodu mezi Egyptem a Pásmem Gazy v Rafahu a zejména po několika útocích ze strany islamistických radikálů na izraelské cíle, z nichž asi největší ohlasy vyvolal útok na linkový autobus na trase mezi Beerševou a Ejlátem v srpnu 2011 a útok demonstrantů na izraelskou ambasádu v Káhiře v září 2011, zesílilo v Izraeli volání po zajištění bezpečnosti státu (Ynetnews 2011, BBC News 2011). Velmi jasně svůj náhled na arabské jaro v Egyptě vyjádřil premiér Netanjahu ve svém projevu před izraelským parlamentem v listopadu 2011: „V únoru, když se milióny Egypťanů tísnily v ulicích Káhiry, komentátoři i značná část izraelské opozice říkali, že čelíme nové éře liberalismu a pokroku. Namísto toho se lidová hnutí, která svrhla autokratické vládce v
Egyptě
a
v
Tunisku,
stala
protizápadními,
neliberálními,
protiizraelskými
a antidemokratickými“ (The Guardian 24. 11. 2011). 4.2 Změny v přístupu k imigrantům po roce 2000 Zcela zásadní byl s ohledem na izraelské imigrační právo rok 2003, kdy v izraelském parlamentu došlo k předložení návrhu, který významným způsobem modifikoval změny ve stávajícím systému přidělování izraelského občanství na základě principu o slučování rodin. Celý návrh byl od počátku vnímán jako kontroverzní zejména z toho důvodu, že cílil na občany konkrétních států – v návrhu se uvádělo, že nárok na izraelské občanství na základě sňatku s izraelským občanem nemají lidé pocházející z Afghánistánu, Íránu, Iráku, Jemenu, Libanonu, Libye, Pákistánu, Súdánu, Sýrie a z palestinských autonomních území.18 Tento výběr pochopitelně má své opodstatnění, jedná se o země, se kterými má Izrael dlouhodobě napjaté až nepřátelské vztahy. Ministr vnitra Eli Jišaj situaci ohledně zvyšujících se počtů nelegálních přistěhovalců v rozhovoru s novináři v roce 2012 18
Seznam těchto zemí byl posléze upravován.
101
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
komentoval následujícím způsobem: „Infiltrátoři společně s Palestinci rychle ukončí sionistický sen. Muslimové, kteří sem přijíždějí, dokonce ani nevěří, že tato země náleží nám bílým lidem“ (RT 2012). Není příliš překvapivé, že toto nařízení bylo okamžitě označeno za diskriminační a rasistické. Kritici tohoto návrhu navíc argumentovali tím, že nejvíce toto opatření poškodí izraelské Araby, kteří častěji než jiní Izraelci uzavírají sňatek s Palestinci a de facto může vést k rozdělení rodin, což odporuje některým mezinárodním úmluvám jako například Úmluva o právech dítěte, kterým je Izrael signatářem (OSN 1989). Navzdory vlně nesouhlasu byla platnost tohoto nařízení v roce 2006 izraelským nejvyšším soudem opět prodloužena, kdy pro prodloužení se vyjádřilo pět soudců z šesti (Haaretz 2008). Brzy se v médiích objevila řada příběhů lidí, které toto omezení zasáhlo. Jedním z nich je například izraelský občan Hatám Ijat, jehož žena Jasmína, se kterou je jedenáct let ženatý, pochází ze Západního břehu: „Moje děti se mě teď ptají, zda budou muset žít bez své matky. Žije tu nyní bez jakýchkoliv práv. Každých několik měsíců musí obnovovat svůj dočasný rezidentský status. Nemůže mít dokonce ani řidičský průkaz. Nemůže učit a pokud, Bůh chraň, jedno z našich dětí onemocní, nemůže ho vzít na kliniku – musí mi zavolat, já musím odejít z práce a udělat to místo ní“ (Ynetnews 2012). Izraelský soud dodatek v Zákoně o občanství opakovaně projednával v roce 2012, a to na základě několika protestních petic, které proti němu byly vzneseny. Petice nakonec byly zamítnuty, když šest soudců hlasovalo pro zamítnutí a pět pro jejich přijetí. Znovu se tak začalo intenzivně diskutovat známé dilema mezi zajištěním národní bezpečnosti a dodržováním lidských práv a základních principů demokracie v Izraeli. Poslanec za stranu Balad, která v izraelském parlamentu reprezentuje především izraelské Araby, Džamál Zahálka19 v reakci na tento výsledek prohlásil: „Toto rozhodnutí povzbudí rasistické skupiny v Knessetu k tomu, aby vznesly další zákony proti Arabům, proti demokracii a proti lidským právům. Vedení soudu přililo oleje do ohně rasismu, který v Knessetu plane, a zbavil je jakýchkoliv obav z toho, že by nejvyšší soud zrušil zákony na bázi jejich neústavnosti“ (The Telegraph 2012). Oproti tomu jeden ze zastánců tohoto (pro mnohé kontroverzního) zákona, izraelský 19
Který je nicméně dlouhodobě známý pro své radikální názory.
102
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
ministr školství Gideon Sa’ar, k tomuto tématu řekl: „Tak dlouho, dokud budeme ve stavu národního konfliktu s Palestinci ze Západního břehu a z Gazy, nevidím důvod, proč by pro ně měla být politika pro vstup na izraelské území za účelem sjednocování rodin stejná jako pro Angličany či Italy“ (The Telegraph 2012). Předložení návrhů změny v kontextu imigrační politiky v roce 2003 je možné interpretovat jako reakci na události 2. intifády, kdy bylo jednoznačnou prioritou izraelské vlády minimalizovat množství sebevražedných atentátů a bezpečnostních hrozeb, které ze strany radikálních palestinských hnutí přicházely. Snaha regulovat vstup Palestinců na izraelské území se jeví jako logická reakce – kromě fyzické bariéry v podobě bezpečnostní zdi mezi Izraelem a Západním břehem je toto v podstatě stejně účinný nástroj regulace vstupu Palestinců a občanů dalších států, které byly označeny jako nepřátelské. Na druhou stranu vzhledem k lidskoprávnímu rozměru celé problematiky a i vzhledem k tomu, že taková legislativa nemá mezi demokratickými státy, mezi něž se chce Izrael počítat, obdoby, je nutné tuto novelizaci hodnotit jako velmi radikální a v zásadě extrémní.
4.3 Závazek loajality Další velmi kontroverzní kauzou, která byla v souvislosti s imigrací do Izraele diskutována, byl dodatek k Zákonu o občanství z roku 2010, tzv. závazek loajality pro nežidovské občany Izraele. V návrhu stálo, že všichni nežidovští uchazeči o izraelské občanství musí vyjádřit svou loajalitu Izraeli jako „židovskému a demokratickému státu“. Zvažovala se i možnost zákon vztáhnout na všechny uchazeče o izraelské občanství bez rozdílu původu či náboženství a na izraelské občany palestinského původu, což by dalo vládě do ruky poměrně efektivní nástroj k utlumení opozice (BBC News 2010). Jako velmi problematický závazek loajality viděli zejména izraelští Arabové, kteří je chápali jako zcela jasně namířený vůči sobě a jako další z kroků izraelské vlády potvrzující jejich status tzv. beta občanů. Kritika vůči závazku loajality však nepřicházela pouze z arabských kruhů, základna odpůrců byla mnohem širší. Ministr sociálních věcí Izák Herzog za Stranu práce schválení tohoto zákona komentoval následovně: „Na okraji izraelské společnosti se objevuje závan fašismu. Celkový obraz působí velmi znepokojivě a ohrožuje demokratický charakter izraelského státu. Objevuje se cunami opatření, která omezují 103
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
práva… Zaplatíme za to vysokou cenu“ (The Guardian 2010). Ještě otevřeněji se při protestech proti závazku loajality na demonstraci v Tel Avivu 10. října vyjádřil univerzitní profesor Gavriel Solomon: „[…] idea Judenrein20 nebo Arabrein není nová… Někteří by mohli říci: jak nás můžete přirovnávat k nacistům? Nemluvím o táborech smrti, ale o roce 1935. Tábory ještě neexistovaly, ale rasistické zákony již ano. A my teď směřujeme k zákonům tohoto typu. Vláda jasně ukazuje naši neschopnost demokracie“ (Haaretz 2010). Závazek loajality byl předložen izraelskému parlamentu (Knesset) k projednání v říjnu 2010 tehdejším ministrem spravedlnosti Jáakovem Ne'emanem, nicméně byl to zejména tehdejší ministr zahraničí Avigdor Lieberman, kdo se hned od počátku stavěl do pozice velkého zastánce tohoto návrhu – mimo jiné tuto ideu veřejně propagoval již v předvolební kampani v roce 2009. Objevily se dokonce spekulace, že mezi premiérem Benjaminem Netanjahuem a ministrem zahraničí proběhl svého druhu výměnný obchod. Netanjahu podpořil závazek loajality a Lieberman měl na oplátku přislíbit, že strana Jisrae’l Bejtenu, kterou vede, nebude blokovat prodloužení zamražení výstavby židovských osad, což bylo v roce 2010 velmi diskutované téma ve vztazích mezi Izraelem a USA (BBC News 2010). Je zřejmé, že toto opatření je namířené především proti arabským přistěhovalcům, u kterých se oproti jiným nežidovským imigrantům předpokládá nejvyšší míra neochoty akceptovat Stát Izrael v jeho stávající podobě. Řada izraelských Arabů se netají názorem, že o udělení izraelského občanství usilovali zejména z pragmatických důvodů z cílem zlepšení své životní úrovně i legálního postavení v Izraeli, i když to pochopitelně nemusí být případ všech. Tato motivace samozřejmě může být velmi silná i pro jiné skupiny nežidovských imigrantů, avšak v případě Arabů hrají významnou roli pochybnosti o jejich loajalitě v případě ozbrojeného konfliktu mezi Izraelem a některým z jeho arabských protivníků. Tyto obavy se mohou objevovat i u imigrantů nearabského původů, kteří vyznávají islám, přesto je vzhledem k historickým vazbám i demografickým ukazatelům arabská hrozba vnímána jako nejpalčivější.
20
Zóna bez Židů – termín používaný nacisty.
104
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
4.4 Zpřísnění postupů vůči nelegálním imigrantům Třetí velmi aktuální změnou v izraelské legislativě, která se dotýkala postavení imigrantů, bylo zpřísnění podmínek pro vstup do Izraele, někdy též známé pod názvem „protiinfiltrační zákon“. Problematika nelegálních přistěhovalců začala být v Knessetu projednávána od roku 2008, kdy na tento problém začalo upozorňovat ministerstvo obrany. Jednalo se především o reakci na zvýšené množství nelegálních migrantů z Eritrey a ze Súdánu, kteří se do Izraele snažili dostat skrze hranici mezi Izraelem a Egyptem.21 Zastánci zpřísnění příslušného legislativního rámce upozorňovali v první řadě na fakt, že je nutné garantovat bezpečnost Izraele a kontrolovat, kdo do země vstupuje (The Guardian 2012). Oproti tomu odpůrci v čele s nevládními organizacemi zaměřujícími se na ochranu lidských práv jako např. izraelské pobočky Amnesty International a Human Rights Watch návrh od začátku kritizovali. Zdůrazňovali zejména skutečnost, že dle prohlášení Vysokého komisaře OSN pro uprchlíky jsou obyvatelé Eritrey kvůli nestabilní situaci v zemi považováni za „skupinu pod dočasnou humanitární ochranou“. Súdánští imigranti pak často pocházeli z konflikty zmítaného Dárfúru, lze tedy hovořit o tom, že je možné je také zařadit do skupiny uprchlíků. Třetí ohroženou, i když početně mnohem menší skupinou v porovnání s předchozími dvěma, jsou imigranti pocházející ze Somálska. Vzhledem k napjaté bezpečnostní i sociální situaci v těchto zemích bylo zdůrazňováno, že imigranti původem z těchto tří států by měli obdržet oficiální status uprchlíka a s tím související práva spíše než být perzekuováni za nelegální překročení izraelských státních hranic, a to i s ohledem na principy definované v Úmluvě o právní ochraně uprchlíků z roku 1951 (UNHCR 1951). Návrh z roku 2010 nakonec nebyl přijat, nicméně debata na téma, jak naložit s nelegálními imigranty vzhledem k jejich stále se navyšujícím počtům nadále pokračovala. Izraelský parlament tuto problematiku opětovně projednával v lednu 2012 a v tomto případně již schválil významné zpřísnění přístupu vůči nelegálním přistěhovalcům. Po schválení tohoto zákona některé média s trochou nadsázky hovořila o vyhlášení války africkým imigrantům ze strany izraelské vlády. Podle nového dodatku k Zákonu o prevenci infiltrace každý nelegální imigrant, který do Izraele vstoupí, může být bez soudu zadržován
Tato hranice je poměrně dlouhá, cca 260 km, její převážná část se navíc nachází v poušti Negev – je tedy logisticky poměrně náročné ji střežit.
21
105
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
až po dobu tří let. Zákon v tomto ohledu nijak nerozlišuje mezi žadateli o politický azyl či imigranty s jinou motivací pro vstup do Izraele. Všichni ilegálně příchozí jsou automaticky považováni za infiltrátory. Současně s tím byla deklarována snaha deportovat nelegální imigranty z Izraele. Postihy ovšem měly hrozit i izraelským občanům, kteří by nelegální imigranty zaměstnávali. Je nutné zdůraznit, že od počátku byla ze strany izraelského státu patrná určitá nekonzistentnost v přístupu mezi tím, co bylo deklarováno navenek, a tím, jak byla tato opatření aplikována v praxi. Řada nelegálních uprchlíků obdržela oficiální status uprchlíka a má tak právo v zemi legálně pobývat. Izraelský premiér Benjamin Netanjahu ve svém veřejném projevu z června 2012 uznal, že z morálního hlediska není přijatelné, aby byli z Izraele deportováni lidé, jimž v jejich domovské zemi hrozí vážné nebezpečí ohrožení na životě: „Kdokoliv, kdo může být poslán pryč, by měl deportován tak rychle, jak jen to je možné. Je ale zřejmé, že Súdánce a Eritrejce zpátky do jejich zemí poslat nemůžeme“ (RT 2012). Kromě zpřísnění právních norem Stát Izrael přistoupil i k dalším opatřením, která měla omezit příliv nelegálních imigrantů do země. Pravděpodobně nejviditelnějším z nich se stala výstavba bezpečnostního plotu22 na hranici mezi Izraelem a Egyptem, která začala v roce 2011. Nově vznikající bariéra, která je tvořena především ostnatým drátem a betonem, má pokrývat 266 kilometrů egyptsko-izraelské hranice a efektivně tak zablokovat většinu hlavních tras, které nelegální imigranti v současnosti obvykle využívají. Vzhledem k existenci podobných bariér na izraelsko-libanonské hranici a izraelsko-syrské hranici23 a zdí, která odděluje izraelské území od Západního břehu, tak zůstává jedinou neohraničenou částí území hranice mezi Izraelem a Jordánskem (The Guardian 2012) Podobně jako v případě kontroverzní zdi mezi Izraelem a Západním břehem, i v případě této stavby byla izraelská vláda za stavbu bezpečnostního plotu poměrně ostře kritizována. Tato kritika do určité míry utichla po událostech roku 2011. Arabské jaro v Egyptě, které připravilo o pozici jednoho z garantů míru mezi Izraelem a Egyptem –
22
Někdy se používá pojem egyptsko-izraelská bariéra.
23
Izrael je s oběma zeměmi od roku 1948 nepřetržitě ve válečném stavu.
106
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
prezidenta Husního Mubaraka, mělo určité dozvuky i na izraelské vnitropolitické scéně. Z tohoto důvodu se výstavba zdi mezi Izraelem a Egyptem, i když původně směřovaná především proti imigrantům z Afriky, najednou jevila v úplně odlišném světle – a to jako ochrana proti teroristům, kteří se snaží do Izraele z Egypta proniknout. I přesto však téma nelegálních imigrantů zůstává velmi aktuální a je zřejmé, že výstavba zdi mezi Izraelem a Egyptem má za cíl regulovat jejich počty. Na rozdíl od předchozích dvou případů, změny v zákonech zabývající se nelegálními migranty usilujícími o vstup do Izraele jsou založeny na odlišných příčinách. Nejsou primárně namířeny proti Arabům, i když je samozřejmě možné je aplikovat i na ně, ale mají spíše širší záběr s tím, že bezprostřední motivací pro jejich prosazení byla diskuze ohledně každoročně vzrůstajícího počtu nelegálních imigrantů z třetích zemí, zejména z Afriky. Fenomén migrace z rozvojových zemí do států ekonomicky vyspělých není ničím novým, do Izraele pouze dorazil s určitým zpožděním. V zásadě se tedy dá říct, že reakce izraelské vlády i izraelské společnosti nejsou v tomto případě ničím výjimečné. V Evropě či ve Spojených státech amerických se v současnosti objevuje řada obdobných zákonů, které se snaží imigraci regulovat. Spojené státy americké podobně jako Izrael v minulosti sáhly i k vytvoření fyzické bariéry – jednalo se o bezpečnostní zeď mezi USA a Mexikem.
5 Závěr Popsané změny v izraelském právním systému s ohledem na status imigrantů nežidovského původu po roce 2000 jasně ukazují na několik nových trendů a fenoménů, které se v izraelské společnosti objevují a do určité míry ji i formulují. Tyto změny výrazným způsobem reflektují vývoj na izraelské politické scéně, kdy během dominance pravicových a středo-pravicových stran, vedených osobnostmi s poměrně vyhraněnými názory, některými dokonce obviňovanými z extremismu, jako Ariel Šaron, Benjamin Netanjahu či Avigdor Lieberman, došlo k úpravě klíčových zákonů dotýkajících se imigrantů nežidovského původu, kteří do Izraele přicházejí. Tyto úpravy bývají často označovány za diskriminační vůči určitým skupinám obyvatelstva, zejména Arabům a muslimům, a nekompatibilní s deklarovaným demokratickým charakterem Státu Izrael. 107
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Tradičně byla v kontextu přistěhovalectví do židovského státu vnímána jako problém tzv. arabská hrozba. Vzhledem k desetiletí trvajícímu arabsko-izraelskému konfliktu, kdy jedna z jeho významných linií je založena na sporu o teritorium, se možnost přílivu imigrantů arabského původu na izraelské území vždy jevila velmi reálně a zároveň to bylo vnímáno jako ohrožení židovské majority. Počínaje 90. lety 20. století, a zejména pak od počátku nového tisíciletí se nicméně objevuje v izraelském kontextu zcela nový fenomén. Jedná se o výrazný vzestup počtu osob nežidovského a nearabského původu, kteří se snaží proniknout na území Izraele a v ideálním případě i získat izraelské občanství. Obvykle se jedná o imigranty z rozvojových zemí, kteří si zvolili Izrael jako svou cílovou destinaci s vidinou zlepšení svých socioekonomických životních podmínek, avšak bez jakékoliv vazby na židovskou kulturu či všeobecné sdílené hodnoty a společnou historii. Z tohoto důvodu bývají vnímáni spíše jako potencionální hrozba než potencionální přínos. V rámci izraelské politické scény se na toto téma rozhořely poměrně intenzivní diskuze, jejichž výsledkem bylo zpřísnění podmínek pro vstup do Izraele a zavedení tzv. závazku loajality. Odpůrci těchto legislativních změn upozorňovali zejména na fakt, že se jedná o diskriminaci na základě původu vzhledem k tomu, že byli vytipováni občané konkrétních zemí, navíc se zcela odlišně přistupuje k žadatelům o izraelské občanství židovského a nežidovského původu. Dalším argumentem bylo (někdy až přehnané) zdůrazňování porušování základních lidských práv ze strany Státu Izrael, i když jejich dodržování ratifikoval v mezinárodních smlouvách a úmluvách. V kontextu imigrantů ze států jako Eritrea, Somálsko a Súdán je často upozorňováno na fakt, že k těmto osobám by vzhledem k problematické bezpečnostní situaci v jejich domovských zemích mělo být přistupováno spíše jako k uprchlíkům, kteří potřebují pomoc, než jako k nepřátelům státu. Druhým velkým tématem je přístup Státu Izrael vůči Arabům, zejména pak vůči Palestincům žijícím na území Západního břehu a v Pásmu Gazy a izraelským Arabům. Dá se říci, že změnami v Zákoně o návratu a schválením závazku loajality byly tyto dvě skupiny zasaženy v podstatě nejvíce. V historickém kontextu to není příliš překvapivé zjištění, protože vzhledem k probíhajícímu arabsko-izraelskému konfliktu byly osoby arabského původu v Izraeli vždy přijímány s velkou dávkou nedůvěry. Závěrem je nutné zdůraznit fakt, že i když legislativní změny týkající se statusu 108
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
imigrantů nežidovského původu, které byly od roku 2000 provedeny, dávají izraelské vládě poměrně efektivní nástroj na regulaci vzrůstajícího množství žadatelů o občanství, tak i spektrum možností represe vůči opozici zejména z arabských řad, neznamená to, že by těchto nástrojů bylo využíváno na každodenní bázi. Současný premiér Benjamin Netanjahu i další vysocí vládní představitelé se opakovaně vyjádřili v tom smyslu, že ačkoliv je zpřísnění imigračních zákonů nutné, stále je potřeba posuzovat jednotlivé případy na individuální bázi. Ze strany odpůrců těchto změn nicméně zaznívá kritika ve smyslu, že takto nastavená legislativa je diskriminační a příliš radikální a ve výsledku porušuje principy demokracie. Otázka imigrantů nežidovského původu usilující o trvalé přesídlení na území Státu Izrael bude ve střednědobém horizontu každopádně stále velmi aktuálním tématem a bude zajímavé sledovat, jakou strategii při řešení této problematiky izraelská vláda zvolí. Vše se samozřejmě úzce váže na bezpečnostní, politický a společenský vývoj v oblasti, a v neposlední řadě i další průběh arabsko-izraelského konfliktu, který je naprosto klíčový pro rozhodování izraelské vlády s výhledem téměř na všechny oblasti rozhodování. Nabízí se pak velmi zajímavá otázka, která by mohla být námětem pro další výzkum, zda změny v imigračních zákonech nemají mnohem hlubší podtext, než jak se na první pohled jeví. A to jak na bázi společenských změn v Izraeli, tak především s ohledem na probíhající arabskoizraelský konflikt, kdy na první pohled zákony jednoznačně cílící na imigranty s ekonomickou motivací původem převážně z Afriky ve svých důsledcích mohou dále omezit základní práva arabského obyvatelstva.
Zdroje
Bartram, D.V. 1998. Foreign Workers in Israel: History and Theory. International Migration Review, roč. 32, č. 2, s. 303–325.
109
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
BBC News. 2010. Israeli cabinet backs controversial Jewish loyalty oath. Dostupné z WWW: http://www.bbc.co.uk/news/world-middle-east-11510765, ověřeno ke dni 19. 1. 2013. BBC News. 2011. Cairo's Israeli embassy attacked. Dostupné z WWW: http://www.bbc.co.uk/news/world-middle-east-14863758, ověřeno ke dni 19. 1. 2013.
Cannistrato, V. 2012. Arab Spring: A Partial Awakening. Mediterranean Quarterly, roč. 22, č. 4, s 36–45. Dostupné z WWW: http://web.ebscohost.com/ehost/pdfviewer/pdfviewer?vid=11&hid=108&sid=15964ebf9dc3-4929-9d34-f24d5836cfa4%40sessionmgr112, ověřeno ke dni 19. 1. 2013. Central Bureau of Statistics. 2012, On the Eve of Israel’s 64th Independence Day – Approximately 7.881 Million Residents. Dostupný z WWW: http://www1.cbs.gov.il/www/hodaot2012n/11_12_106e.pdf, ověřeno ke dni 27. 12. 2012. Čejka, M. 2007. Izrael a Palestina: Minulost, současnost a směřování blízkovýchodního konfliktu. Brno: Barrister & Principal. Davis, U. 2003. Apartheid Israel: Possibilities for the Struggle Within. London: Zed Books. Gilbert, M. 2002. Izrael: Dějiny. Praha: BB Art.
Haaretz. 2010. Israeli academic: Loyalty oath resembles racist laws of 1935. Dostupný z WWW: http://www.haaretz.com/news/national/israeli-academic-loyalty-oath-resemblesracist-laws-of-1935-1.318275, ověřeno ke dni 27.12.2012. Haaretz. 2008. Citizenship law makes Israel an apartheid state. Dostupný z WWW: http://www.haaretz.com/print-edition/opinion/citizenship-law-makes-israel-an-apartheidstate-1.248635, ověřeno ke dni 5. 1. 2013. 110
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Herzog, Ch. 2008. Arabsko-izraelské války: válka a mír na Blízkém východě od války za nezávislost v roce 1948 po současnost. Praha: NLN, Nakladatelství Lidové noviny.
Israel Law Resource Center 2007a. Nationality Law 5712-1952. Dostupný z WWW: http://www.israellawresourcecenter.org/israellaws/fulltext/nationalitylaw.htm, ověřeno ke dni 4.1.2013. Israel Law Resource Center 2007b. Entry into Israel Law 5712-1952. Dostupný z WWW: http://www.israellawresourcecenter.org/israellaws/fulltext/entryintoisraellaw.htm, ověřeno ke dni 4. 1. 2013.
Israel Ministry of Foreign Affairs 2003. Results of Elections to the 16th Knesset - Jan 282003. Dostupné z WWW: http://www.mfa.gov.il/MFA/History/Modern%20History/Historic%20Events/Results%20of% 20Elections%20to%20the%2016th%20Knesset%20-%20Jan%2028-, ověřeno ke dni 19. 1. 2013.
Israel Ministry of Foreign Affairs. 2006. Elections in Israel March 2006. Dostupné z WWW: http://www.mfa.gov.il/MFA/History/Modern+History/Historic+Events/Elections+in+Israel+Ma rch+2006.htm, ověřeno ke dni 19. 1. 2013. Israel Ministry of Foreign Affairs. 2009. Elections in Israel – February 2009. Dostupné z WWW: http://www.mfa.gov.il/MFA/History/Modern+History/Historic+Events/Elections_in_Israel_Fe bruary_2009.htm, ověřeno ke dni 19. 1. 2013. Israeli Ministry of Foreign Affairs. 2001. Victims of Palestinian Violence and Terrorism since September 2000. Dostupný z WWW: http://www.mfa.gov.il/MFA/Terrorism+Obstacle+to+Peace/Palestinian+terror+since+2000/Victims+of+Palestinian+Violence+an d+Terrorism+sinc.htm, ověřeno ke dni 9. 1. 2013. 111
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Israeli Ministry of Foreign Affairs. Law of Return 5710-1950. Dostupný z WWW: http://www.mfa.gov.il/MFA/MFAArchive/1950_1959/Law%20of%20Return%205710-1950, ověřeno ke dni 4.1.2013. Jewish Virtual Library. 2013. Immigration to Israel: Total Immigration, by Year (1948–2012). Dostupné z WWW: http://www.jewishvirtuallibrary.org/jsource/Immigration/Immigration_to_Israel.html, ověřeno ke dni 19. 1. 2013. Johnson, P. 1995. Dějiny židovského národa. Praha: Rozmluvy. Jones, C., Murphy, E. 2001. Israel: Challenges to Identity, Democracy and the State. London: Routledge.
Merom, G. 1999. Israel's National Security and the Myth of Exceptionalism. Political Science Quarterly, roč. 114, č. 3, s. 409–434.
OSN. 1989. Úmluva o právech dítěte. Dostupný z WWW: http://www.osn.cz/dokumentyosn/soubory/umluva-o-pravech-ditete.pdf, ověřeno ke dni 4. 1. 2013.
Peled, Y. 2013. The Challenge of Ethnic Democracy: The State and Minority Groups in Israel, Poland and Northern Ireland. Exterer: Routledge.
Pressman, J. 2006: Israeli Unilateralism and Israeli-Palestinian Relations, 2001–2006. International Studies Perspectives, roč. 7, č. 4, s. 360–376. Dostupné z WWW: http://www.blackwell-synergy.com/doi/abs/10.1111/j.15283585.2006.00259.x?prevSearch=allfield%3A%28Israeli+Unilateralism+and+IsraeliPalestinian+Relations%29, ověřeno ke dni 9. 1. 2013.
112
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
RT. 2012. Israel govt calls for mass deportation of African immigrants. Dostupné z WWW: http://rt.com/news/israel-immigrants-deport-mass-907/, ověřeno ke dni 19. 1. 2013.
The Guardian. 2012. Israel PM: illegal African immigrants threaten identity of Jewish state. Dostupný z WWW: http://www.guardian.co.uk/world/2012/may/20/israel-netanyahuafrican-immigrants-jewish, ověřeno ke dni 7. 1. 2013.
The Guardian. 2011. Binyamin Netanyahu attacks Arab spring uprisings. Dostupné z WWW: http://www.guardian.co.uk/world/2011/nov/24/israel-netanyahu-attacks-arabspring, ověřeno ke dni 19. 1. 2013.
The Guardian. 2012. Israel extends new border fence but critics say it is a sign of weakness. Dostupné z WWW: http://www.guardian.co.uk/world/2012/mar/27/israelextends-border-fence-critics, ověřeno ke dni 19. 1. 2013.
The Guardian. 2010. Israel proposes Jewish state loyalty oath for new citizens. Dostupný z WWW: http://www.guardian.co.uk/world/2010/oct/10/israel-jewish-oath-new-citizens, ověřeno ke dni 27. 12. 2012. The Jerusalem Post. 2009. IDF releases Cast Lead casualty numbers. Dostupné z WWW: http://www.jpost.com/Israel/Article.aspx?id=137286, ověřeno ke dni 9. 1. 2013.
The Telegraph. 2012. Israel's cabinet votes to extend 'racist' citizenship law. Dostupný z WWW: http://www.telegraph.co.uk/news/worldnews/middleeast/israel/9030915/Israelscabinet-votes-to-extend-racist-citizenship-law.html, ověřeno ke dni 5. 1. 2013. UNHCR. 1951. The 1951 Refugee Convention. Dostupné z WWW: http://www.unhcr.org/pages/49da0e466.html, ověřeno ke dni 19. 1. 2013.
113
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
United Nation Statistic Division. 2010. The Population of Israel 1990–2009. Dostupné z WWW: http://unstats.un.org/unsd/wsd/docs/Israel_wsd_brochure.pdf, ověřeno ke dni 19. 1. 2013. United Nations Office for the Coordination of Humanitarian Affairs. 2009. Field update on Gaza from the humanitarian coordinator. Dostupné z WWW: http://unispal.un.org/unispal.nsf/85255db800470aa485255d8b004e349a/50a7789ce959e0 c285257554006d3e56?OpenDocument, ověřeno ke dni 9. 1. 2013. Watson, G. R. 2005: The Wall Decision in Legal and Political Context. The American Journal of International Law, roč. 99, č. 1, s. 6–26. Dostupné z WWW: http://www.jstor.org/sici?sici=00029300%28200501%2999%3A1%3C6%3AT%22DILA%3E2.0.CO%3B2-8, ověřeno ke dni 9. 1. 2013.
Ynetnews. 2012. 'Citizenship Law – declaration of war on Israeli Arabs'. Dostupný z WWW: http://www.ynetnews.com/articles/0,7340,L-4175008,00.html, ověřeno ke dni 4. 1. 2013. Ynetnews. 2007. Thousands of Palestinians apply for Israeli citizenship. Dostupný z WWW: http://www.ynetnews.com/articles/0,7340,L-3468672,00.html, ověřeno ke dni 4. 1. 2013.
Ynetnews. 2011. Multiple terror attacks rock south; 7 killed. Dostupné z WWW: http://www.ynetnews.com/articles/0,7340,L-4110634,00.html, ověřeno ke dni 19. 1. 2013.
114
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Smolík, J.: Národní strana v kontextu krajní pravice: 2003– 2012, Centrum pro studium demokracie a kultury, Brno, 2013. 367 s.
Autor: Martin Laryš Email:
[email protected]
Autor knihy Josef Smolík, věnující se dlouhodobě fenoménu krajní pravice, předkládá odborné i laické veřejnosti publikaci zaměřenou na problematiku marginální a dnes již neexistující Národní strany (NS). Analýzou tohoto politického uskupení se autor přímo zabývá prakticky až od poloviny knihy, což není na škodu, protože alespoň umně a relativně přehledně shrnuje vývoj české nacionalistické krajní pravice. Upřímně řečeno, věnovat přes 300 stran politické straně, která v době svého největšího „rozmachu“ neměla podle všeho ani 100 členů a ve volbách nezískala ani 0,5 % hlasů by mohlo vyvolat pochybovačné otázky o smysluplnosti celého díla. Ostatně i autor publikace nejspíše bude souhlasit s názorem recenzenta, že pokud by Národní strana nezískala svému významu neúměrně vysokou mediální pozornost, pravděpodobně by tato publikace ani nevznikla. S jistou nadsázkou by se tedy i tato kniha mohla jevit jako vedlejší důsledek zvýšeného mediálního zájmu o marginální uskupení, které na českou politickou scénu nemělo pražádný vliv. Autor knihu zahajuje přehledem nezbytných teoretických východisek a základní terminologické diskuze, která je obzvláště v případě krajní pravice předmětem mnohých dezinterpretací, vznikajících buďto z neznalosti, nebo naopak zcela záměrně s úmyslem dehonestovat potenciálního či skutečného protivníka. K tomuto jevu dochází nejen v České republice docela často. I sama Národní strana bývala médii nejednou označena za extremistický subjekt. Recenzent oceňuje autorovu snahu vnést do terminologického chaosu alespoň trochu světla. Menší výtka směřuje snad jen k straně 23, kdy autor cituje McGowana a vysvětluje, že politický extremismus má tyto rysy: „nacionalismus, etnocentrismus, xenofobii, antipluralismus ...“. Autor zde zřejmě nedopatřením zaměnil 115
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
pojmy politický extremismus za pravicový extremismus. Možná by nebylo od věci na straně 27 vysvětlit operování s nacionalistickým teroristismem, „který se snažil prosazovat své zájmy spíše nenásilnými metodami“. Nad pojmem nenásilný terorismus by se mohl leckterý laický čtenář pozastavit. Po krátké kapitole, zaměřené na metodologické aspekty výzkumu, se autor věnuje vývoji krajní pravice v České republice po roce 2000. Josef Smolík začíná deskripcí vývojových etap krajní pravice. Začíná skomírajícími politickými subjekty v letech 2000– 2003 soustředěnými kolem Miroslava Sládka, kterému se již nepodařilo (a ani nepodaří) navázat na vrchol své politické kariéry v polovině 90. let, kdy byla jeho strana zastoupena v Poslanecké sněmovně ČR. Druhá etapa (2004–2008) je podle autora ohraničena vznikem Národního korporativismu a končí znovuobnovením Sládkovy SPR-RSČ v květnu 2008 a podzimními volbami do krajských zastupitelstev v ČR. Třetí etapa (to jest od roku 2009 do současnosti) je podle Smolíka charakteristická nečinností Národní strany (předsedkyně Edelmannová odstoupila z vedení) a SPR-RSČ (neaktivita vedla k pozastavení činnosti). Pro tuto etapu je typická fluktuace jednotlivých členů a aktivistů z řad krajní pravice, případně ústup do občanských sdružení či neregistrovaných projektů. Celkově pak období 2000–2012, ve srovnání s obdobím 1989–1999, autor charakterizuje několika skutečnostmi. Především absencí krajněpravicových stran v PS PČR, ale i úbytkem angažovaných příznivců národovecké krajní pravice. Stejně tak se na tento typ politických stran začaly stále pozorněji zaměřovat bezpečnostní složky ČR. Dalším faktorem je i rostoucí vliv mediálního prostředí, jež některé marginální aktivity medializovalo zcela nepřiměřeným způsobem. Další kapitola se zaměřuje na programatiku, strategii, mobilizační témata a deskripci jednotlivých politických subjektů. Autor se zde zaměřuje na analýzu činnosti SPR-RSČ (RMS), Pravé alternativy (PA), Dělnické strany (sociální spravedlnosti), Národního sjednocení (NSJ), Národně demokratické strany (NDS), Českého hnutí za národní jednotu (ČHNJ), Práva a spravedlnosti (PaS). Až další kapitola se od strany 138 začíná věnovat Národní straně. Zpočátku vznikem a procesem registrace strany, vztahem Národní strany k historické Národní straně, symbolikou Národní strany a programatikou – strana se profilovala jako národněkonzervativní uskupení s odkazy na mnohé české historické osobnosti jako Kramáře či Palackého. Programové orientaci NS dominoval populistický 116
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
nacionalismus s výrazným protievropským (rozuměj odpor vůči evropským integračním projektům) a protiimigračním akcentem, který se obzvláště v posledních letech existence NS vztahoval i k potlačování islamismu. Nastává otázka, nakolik je pro českou veřejnost palčivým tématem imigrace (většina imigrantů pochází z kulturně blízkých slovanských zemí a vietnamská emigrantská komunita se ve své druhé generaci bezproblematicky integrovala do většinové společnosti), tím spíše islamismus, který trápí západoevropské země, ale nikoliv Českou republiku. Dále autor v rámci kapitoly zmiňuje žalostné volební výsledky Národní strany, které lze ve zkratce shrnout přibližně takto: 0,17 % (volby do PS PČR 2006), 0,11 % (volby do krajského zastupitelstva ve Středočeském kraji v roce 2004), 0,09 % (volby do krajského zastupitelstva ve Středočeském a Moravskoslezském kraji v roce 2008), 0,12 % (volby do Evropského parlamentu v roce 2004) a 0,26 % (volby do Evropského parlamentu v roce 2009). Další kapitolu autor věnuje neúspěšným snahám o vytvoření Národní gardy a úspěšnějším mediálním prezentacím Národní strany prostřednictvím vlastních tiskovin, internetu, rádia Vlast a vztahům s mainstreamovými médii. Smolík neopomíjí ani analýzu partnerských vztahů Národní strany s dalšími krajněpravicovými strukturami. Za hlavní partnery Smolík označuje Mládež Slovenské národní strany, marginální Národní demokraty ze Švédska, německou antiislamistickou občanskou inciativu Pro-Köln, Švýcarskou lidovou stranu (SVP) a zejména Britskou národní stranu (BNP). Pak se autor věnuje procesu rozpuštění Národní strany a analýzou pokračovatelů národovecké tradice. Za velmi přínosný počin recenzent považuje přílohu, obsahující řadu rozhovorů prakticky všech vedoucích členů Národní strany, který na celou problematiku pohlíží z trochu jiného úhlu a dokáže doplnit akademický pohled na věc. Recenzent by možná do textu doplnil analýzu příčin neúspěchu národoveckého projektu Národní strany, či subjektů tohoto směru obecně. Hlavní otázkou je, zdali má národovecká rétorika v dnešní době vůbec nějaký mobilizační potenciál. Nejúspěšnější stranou v rámci krajní pravice je dnes Dělnická strana sociální spravedlnosti (DSSS). Nabízí se vysvětlení, že DSSS se raději spojila s neonacistickými kruhy, protože i tato afiliace je schopna přinést straně větší úspěchy než ulpívání na integrálním nacionalismu 19. století. Nicméně ani DSSS nemá šanci s ohledem na svou reputaci, projevy a personální obsazení vyjít ze svého přirozeného prostředí a oslovit širší 117
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
masy. Recenzent celkově hodnotí tuto publikaci jako zdařilý pokus o mapování nejen marginálního subjektu, jakým byla Národní strana, ale celé národovecké krajní pravice od roku 2000. Přesto by nebylo od věci zamyslet se nad možnou prognózou, kam se bude česká krajní pravice ubírat. Nicméně na celkově pozitivním dojmu z publikace Josefa Smolíka to nikterak neubírá a recenzent tuto knihu rozhodně doporučuje všem zájemcům o problematiku české krajní pravice.
118
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
Hanuš, M., Vlček, R. a kol. Lenin. Kontinuita a/nebo diskontinuita ruských dějin? Brno: Centrum pro studium demokracie a kultury, 2013. 163 s.
Autor: Vladimír Naxera Email:
[email protected]
Osoba Vladimíra Iljiče Uljanova, potažmo Lenina, je beze sporu jednou z postav, které zásadním způsobem ovlivnily politické dění ve 20. století – a to nejen po dobu vlastního života. Z pochopitelných důvodů je tak Lenin předmětem intenzivního historického a politologického výzkumu, který neustává ani téměř 90 let po jeho úmrtí. Vedle řady děl popularizačních můžeme nalézt vskutku celou plejádu odborných prací, které zkoumají nejrůznější aspekty Leninovy činnosti a života, popřípadě předkládají komplexní Leninovu biografii – v rámci této kategorie je třeba jako zásadní dílo vyzdvihnout i do češtiny přeložený životopis od Roberta Service (srov. Service 2002). Původní odborné práce věnované Leninově činnosti vznikají i v českém prostředí. Příkladem může být letos vydaný sborník s názvem „Lenin. Kontinuita a/nebo diskontinuita ruských dějin?“ editovaný Jiřím Hanušem a Radomírem Vlčkem, který navazuje na konferenci věnovanou tomuto tématu. Již v úvodu je třeba poznamenat, že charakter sborníku prezentujícího konferenční příspěvky se na celé podobě publikace, kterou rozhodně není možné chápat jako ucelenou monografii, výrazně projevuje. Sborník je složen z řady kapitol (tedy přepracovaných konferenčních příspěvků), které jsou více či méně provázány osobou Lenina a/nebo otázkou kontinuity či diskontinuity (nejen ruských) dějin (viz níže) a reflektují odborné zaměření jednotlivých autorů. Kromě tohoto volného provázání nemá publikace žádnou jednotnou linii, jasné myšlenkové směřování a jednotné vyústění. Projeví se to například tím, že kniha nemá vlastně žádnou předmluvu či úvod, ve které by editoři uvedli alespoň základní informace o publikaci a zejména o jednotlivých kapitolách; nenalezneme ale ani žádný závěr, ve kterém by byly sumarizovány závěry a myšlenky dílčích kapitol (kniha obsahuje 119
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
pouze anglické resumé stručně představující jednotlivé texty). Vlastně se tak nedozvíme odpověď na otázku položenou v podnázvu recenzovaného sborníku. Charakter konferenčního sborníku (kromě pouze volného propojení textů a absentujícího úvodu a závěru) podtrhuje i velice rozdílný charakter jednotlivých příspěvků. Texty jsou nesourodé jak svým rozsahem, tak svou podobou – některé texty byly upraveny do klasických odborných studií s obsáhlým odkazovacím a poznámkovým aparátem (byť u jednotlivých textů odlišně formátovaným), další byly ponechány spíše v původní podobě do textu přepsaného konferenčního příspěvku s minimálním odkazovacím aparátem a nepatrným množstvím zdrojů. Otázkou zůstává, nakolik je tento postup legitimní. Jak již bylo uvedeno, část příspěvků je zaměřena na otázku kontinuity dějin. Toto téma, které je v rámci historiografie poměrně populární, bývá často diskutováno právě ve spojitosti s osobou Lenina, ruskou revolucí a proměnou povahy režimu (příkladem jsou eseje známého polského historika Andrzeje Nowaka, který v rámci svého pohledu na Rusko jako na imperiální strukturu dospívá k přesvědčení o kontinuitě ruských dějin před a po ruské revoluci – viz Nowak 2009). Tomuto tématu se věnují zejména první dvě kapitoly představovaného sborníku – první z nich (autory této úvodní části jsou Jiří Hanuš a Radomír Vlček) se stručně zamýšlí nad otázkou spojení Lenina s kontinuitou/diskontinuitou dějin, ve druhé (která zcela pomíjí osobu Lenina) se Petr Horák podnětně a fundovaně zamýšlí nad otázkou kontinuity a diskontinuity dějin v nejobecnějším pohledu. Třetí kapitola (nazvaná Uljanov, nebo Lenin? Šlechtic, nebo proletář?), od Kateřiny Hlouškové, zkoumá osobní a názorovou proměnu, kterou Lenin za svého života prošel. Toto velice zajímavé téma (svou povahou taktéž spojené s otázkou kontinuity) je bohužel pojato spíše intuitivně – patrné je to zejména na závěru, ve kterém se autorka pohybuje v rovině domněnek a dohadů, když pokládá otázky, za koho se Lenin považoval a následně na to sama odpovídá. Další příspěvky se spíše než na otázku (dis)kontinuity zaměřují více na osobu Lenina. Jako čtvrtá a pátá byly zařazeny dvě poměrně obsáhlé a z odborného hlediska velmi dobře zvládnuté kapitoly – text odborníka na Rusko Radomíra Vlčka se věnuje Leninovi a otázce světové revoluce, Zbyněk Vydra následně představuje pohled představitelů ruské krajní pravice počátku 20. století na Lenina a jeho bolševiky. Za jednu z nejzajímavějších je možné považovat část šestou, ve které odbornice na postavení žen v historii Denisa Nečasová na 120
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu Vydání: 01/2013 | Více na www.rexter.cz
základě Leninových textů a výroků analyzuje ideologické aspekty jeho postoje vůči „ženské otázce“. Další velice zajímavý text od Ivany Ryčlové představuje místo osobního Leninova kultu v rámci sovětské kultury, zejména v pracích dvou kulturních velikánů – Maxima Gorkého a Vladimíra Majakovského. Brněnský politolog Vít Hloušek představuje v devátém textu (se zajímavým, byť možná mírně matoucím názvem Jazz za Lenina) vybrané aspekty kulturní politiky v prvních obdobích po bolševické revoluci – zejména pak cenzuru a propagandu. Text nepřichází s žádnými převratně novými zjištěními, nicméně je strukturován velice přehledně a napsán čtivě. V poslední kapitole se Jiří Hanuš věnuje úvaze o způsobu, jakým vylíčil další z velikých představitelů ruské kultury, Alexandr Solženicyn, osobu Lenina ve své románové tvorbě. Závěrem je třeba zopakovat, že pokud odhlédneme od struktury publikace a výrazné rozdílnosti jejích kapitol, můžeme říci, že jednotlivé příspěvky jsou poměrně kvalitní. Knihu je tak třeba brát jako volně uspořádaný sborník shromažďující zajímavé příspěvky českých badatelů zaměřené na osobu Lenina a ruské dějiny první části 20. století, který je jistě přínosný pro studenty, odborníky, ale i širší veřejnost se zájmem o ruské dějiny.
Další použité zdroje Nowak, A. 2009. Impérium a ti druzí. Rusko, Polsko a moderní dějiny východní Evropy. Brno: Centrum pro studium demokracie a kultury. Service, R. 2002. Lenin. Životopis. Praha: Argo.
121
Rexter – časopis pro výzkum radikalismu, extremismu a terorismu je vydáván Centrem pro bezpečnostní a strategická studia, o.s. ve spolupráci s Katedrou politologie Fakulty sociálních studií Masarykovy univerzity v Brně. ▪ Vydáváno dvakrát ročně. ▪ Výkonný redaktor: PhDr. Josef Smolík, Ph.D. ▪ Redakční rada: PhDr. Josef Smolík, Ph.D., doc. JUDr. PhDr. Miroslav Mareš, Ph.D., Mgr. Tomáš Šmíd, Ph.D., Mgr. Richard Stojar, Doc. Ing. Dr. Štefan Danics, Ph.D., Mgr. Martin Hrabálek, Ph.D., prof. PhDr. Pavel Mühlpachr, Ph.D. a Mgr. Alena Kajanová, Ph.D. ▪ Jazyková korektura/proofreading: Bc. Martin Doleček ▪ www.rexter.cz ▪ www.cbss.cz ▪ Časopis je registrován Ministerstvem kultury České republiky pod číslem MK ČR E 21205. ▪ ISSN: 1214-7737